Дата документу 13.02.2019 Справа № 0818/6753/2012
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 0818/6753/2012 Головуючий у 1 інстанції: Калюжна В.В.
провадження № 22-ц/807/1018/19 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В

за участі: апелянта ОСОБА_3 та його адвоката Щасливого О.Р.

заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління

державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у

Запорізькій області Юлдашева А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 у особі представника Щасливого Олексія Романовича на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2012 року про задоволення подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева Андрія Алішеровича про обмеження у права виїзду за кордон ОСОБА_3 як особи, яка має невиконані зобов'язання,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2012 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашев А.А. звернувся до суду з позовом про обмеження виїзду за кордон ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який має невиконані зобов'язання, покладені на нього судовим рішенням.

В обґрунтування доводів подання зазначено, що згідно виконавчого листа № 2а-0870/1105/11 від 02.11.2011р., виданого Запорізьким окружним адміністративним судом, боржника ОСОБА_3 зобов'язано сплатити у дохід державного бюджету України штраф у розмірі 7 376 000,00 гривень. У зв'язку з невиконанням боржником ОСОБА_3 рішення суду державним виконавцем здійснювались заходи з виявлення мана боржника та накладення на нього арешту. Оскільки боржник ухиляється від виконання рішення суду, державний виконавець просив суд тимчасово обмежити громадянина ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу до виконання ним своїх обов'язків, покладених на нього рішенням суду.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2012 року подання задоволено.

Обмежено ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного

документу до виконання ним своїх обов'язків за виконавчим листом № 2а-0870/1105/11 від 02.11.2011р., виданим Запорізьким окружним адміністративним судом, про стягнення з ОСОБА_3 у дохід державного бюджету України штрафу у розмірі 7 376 000,00 гривень.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 у особі представника Щасливого О.Р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність і необґрунтованість у зв»язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та відмовити у задоволенні подання державного виконавця.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що державним виконавцем не надано доказів отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження; не надано жодного доказу, який би підтверджував ухилення боржника від виконання зобов'язання за рішенням суду. Крім того, оскільки строк пред'явлення виконавчого листа до виконання сплив 09.11.2012 року, тому наразі у відношенні ОСОБА_3 відсутні відкриті виконавчі провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та його адвоката Щасливого О.Р., які просили задовольнити апеляційну скаргу, пояснення представника виконавчої служби Юлдашева А.А., який просив відмовити в задоволенні скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та за наданими до подання документами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не виконано зобов'язання щодо повернення суми боргу за рішенням суду, а тому є підстави для покладення на нього обмеження щодо виїзду за кордон до виконання судового рішення.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи, не передбачені в Конвенції та в Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, виключно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав та свобод інших осіб.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України (в чинній редакції), тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення; суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Пунктом 18 ч. 3 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Аналогічна норма міститься в п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" чинної редакції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України" громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов саме ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього за рішенням суду. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Отже, сама по собі наявність в особи невиконаних зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням, не є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_3 від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду. Доказів на підтвердження обставин, викладених у поданні державного виконавця, не було представлено.

Встановлено, що 02.11.2011 року Запорізьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 2а-0870/1105/11, яким зобов'язано ФОП ОСОБА_3 сплатити у дохід державного бюджету України штраф у розмірі 7 376 000 грн.

Постановою державного виконавця Юлдашева А.А. від 08.02.2012 року № 31115974 відкрито виконавче провадження за вищевказаним виконавчим листом

Відповідно до постанови державного виконавця Юлдашева А.А. від 08.02.2012 року № 31115974 накладено арешт на все майно ОСОБА_3 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Аналогічна норма міститься в ч.1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" чинної редакції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з 09.12.2011 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 24).

Але у постанові про відкриття виконавчого провадження від 08.02.2012 року державний виконавець зазначав його адресою місця мешкання: АДРЕСА_1, де боржник з грудня 2011р. не мешкав.

Отже, державний виконавець спрямовував всі вимоги та постанови на адресу, у якій боржник давно не зареєстрований і не мешкає (а.с. 6 , 9, 10).

Але суд матеріали справи не досліджував, та вважав правильним зазначення державним виконавцем його попередньої адреси: АДРЕСА_1, у зв'язку з чим вважав боржника обізнаним про виконавче провадження, а факт його ухилення від виконання рішення суду доведеним.

Вказане підтверджує доводи апеляційної скарги, що жодної кореспонденції із виконавчої служби боржнику на дійсну адресу місця реєстрації і мешкання не надходило.

У відзиві на апеляційну скаргу Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Запорізькій області зазначив, що боржником рішення суду у визначений державним виконавцем строк добровільно не виконано, хоча боржник був повідомлений про початок примусового виконання рішень.

Проте вказані доводи спростовуються матеріалами справи. Твердження, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 08.02.2012 була направлена боржнику за адресою, зазначеною у виконавчому документі, що є належним повідомленням боржника про наявність виконавчого провадження, не заслуговує на увагу, оскільки цю постанову боржник не міг виконати, так як фактично не отримав у зв»язку з тим, що на той час місце реєстрації та фактичного проживання ОСОБА_3 вже змінилось.

А тому обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та проведення виконавчих дій матеріалами справи не підтверджено.

Таким чином, суд першої інстанції не встановивши, чи мало місце і у чому полягало ухилення ОСОБА_3 від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, які саме свідомі діяння (дії або бездіяльність) чинить боржник, що спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, та чи є у нього реальні можливості виконати цей обов'язок, дійшов до помилкового висновку про задоволення подання державного виконавця.

Між тим, факт ухилення боржника від виконання вказаного рішення суду наданими до подання копіями документів з виконавчого провадження не підтверджується, серед яких мається лише: заява стягувача про примусове виконання, виконавчий лист, постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 31115974 від 08.02.2012р., супровідний лист до неї, постанова про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08.02.2012р. і супровідний лист до неї.

Отже, не міститься жодного виклику боржника до відділу, акту про вихід за місцем його мешкання, відомостей про отримання боржником будь-якої кореспонденції з відділу, а відтак не мається жодного документа на підтвердження саме факту ухилення боржника від виконання вимог державного виконавця щодо виконання рішення окружного адміністративного суду.

З мотивів, викладених вище, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для її скасування з прийняттям постанови про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 у особі представника Щасливого Олексія Романовича задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2012 року у цій справі скасувати.

В задоволенні подання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Юлдашева Андрія Алішеровича про обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 14 лютого 2019 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.