Провадження № 22-ц/812/226/19
Єдиний унікальний номер справи №472/1125/18
Категорія - 49 Доповідач апеляційної інстанції - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

07 лютого 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Гавор В.Б.,

без участі учасників справи, належно повідомлених про час і місце судового засідання,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2018 року, ухвалене головуючим суддею Тустановським А.О., того ж дня, в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановила:

В жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В позовній заяві зазначено, що 24 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Веселинівського районного управління юстиції у Миколаївській області був зареєстрований шлюб між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем.

В позові позивач вказувала, що сімейне життя у них не склалося через непорозуміння та різні погляди на сімейні відносини. Вони втратили почуття взаємної любові, поваги та підтримки один одного. Тому місяць тому припинили шлюбні відносини й стали проживати окремо.

Посилаючись на те, що подальше сумісне життя неможливе та збереження шлюбу суперечить їх інтересам, позивач просила розірвати шлюб та відновити їй дошлюбне прізвище «ОСОБА_3».

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_5, повноваження якої були підтверджені ордером серії МК №132210 від 26 листопада 2018 року, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача, його представника та відсутності заперечень ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог і ухвалення рішення на підставі наявних у справі матеріалів.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між сторонами, зареєстрований 24 вересня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Веселинівського районного управління юстиції у Миколаївській області за актовим записом № 45. Відновлено позивачу дошлюбне прізвище «ОСОБА_3». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу є неможливим.

Не погодившись з вказаним рішення відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог про розірвання шлюбу.

-2-

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не надавав жодних повноважень адвокату ОСОБА_5 представляти його інтереси в суді, у зв'язку з чим звернутися до органів поліції із заявою за фактом підробки укладеного від його імені договору про надання правничої допомоги адвокатом. Він не був повідомлений про дату, час і місце засідання суду, що позбавило його можливості скористатись своїми процесуальними правами. Крім того, ухвалюючи рішення суд не звернув уваги на те, що на час звернення позивача до суду з позовом, вони після сварки, не проживали лише один місяць. Судом не вжито заходів щодо примирення подружжя, як це передбачено ст. 111 СК України, не враховано й те, що розірвавши шлюб, суд позбавив його можливості мешкати разом з донькою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення. Зазначала, що відповідач був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Вона категорично не бажає на примирення з відповідачем, посилаючись на постійні конфліктні ситуації та сварки, неодноразові невдалі її спроби примирення з відповідачем під час спільного проживання. З літа 2018 року вона зробила висновки, що подальшого спільного життя з відповідачем не буде, оскільки це шкодить їм обом, а особливо дітям. Її старша донька стала знервована і залякана, менша також з хвилюванням спостерігала за стосунками між батьками.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились, про причини неявки не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи та вимоги скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 посилався на те, що судом розглянуто справу за його відсутності та його не повідомлення належним чином про дату, час і місце засідання суду. Такі доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення є, якщо зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З матеріалів справи вбачається, що справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності відповідача ОСОБА_2, повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду. На а.с. 21 міститься рекомендоване повідомлення з якого слідує, що 16 листопада 2018 року відповідачу особисто вручений виклик до суду на 27 листопада 2018 року.

За такого, відсутні підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції згідно положень п. 3 ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 24 вересня 2013 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем.

З обставин справи вбачається, що ОСОБА_3 заявлено позов про розірвання шлюбу у зв'язку з втратою подружжям взаємоповаги, почуття любові та підтримки один одного.

Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч.ч. 3,4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

-3-

Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

З'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як встановлено на теперішній час, сторони припинили подружні стосунки та не ведуть спільне господарство. Позивач категорично не має бажання примирення з відповідачем та збереження їх сім'ї.

Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, покладення обов'язку збереження сім'ї на одного з подружжя при наявності на це категоричного заперечення іншого, не можна визнати законним та обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам сімейного законодавства.

Крім того, зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не було вжито заходів щодо примирення подружжя, відповідач не скористався своїм правом з'явитися в судове засідання апеляційної інстанції та заявити клопотання, обґрунтувавши підставність, щодо вжиття таких заходів судом апеляційної інстанції.

За таких обставин та на підставі ст.ст.112,113 СК України, колегія суддів вважає правильним висновок суду про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливими.

Аргументи відповідача про можливість збереження сім'ї є необґрунтованими та недоведеними. Сам по собі нетривалий час не проживання сторін до звернення позивача з даним позовом до суду не є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Заперечення ОСОБА_2 про те, що дитина повинна виховуватися в сім'ї з обома батьками самі по собі не можуть бути підставою для відмови в позові. Проживання дитини з матір'ю не позбавляє батька приймати участь у вихованні та розвитку дитини.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України на користь відповідача не підлягають відшкодуванню понесені ним судові витрати.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2018 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 07 лютого 2019 року.