Справа № 274/5759/19 Провадження № 2/0274/2245/19
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
09.12.19 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,
розглянувши цивільну справу за позовомОСОБА_1
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:ОСОБА_3 ,
провизнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
У вересні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття з державної реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що вказана квартира на праві спільної сумісної приватної власності належить йому та ОСОБА_3 , за адресою якої зареєстрований його колишній зять ОСОБА_2 , який там не проживає більше десяти років.
Від ОСОБА_2 заяви про визнання позову або відзиву надходило.
ОСОБА_3 позов підтримав, про що зазначено у його заяві від 09.12.2019 р.
Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а. с.9).
Адреса зазначеного житла є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 , який є колишнім чоловіком дочки ОСОБА_1 ОСОБА_4 (а. с. 10, 11 12, 13, 25).
Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, зважаючи встановлені вище обставини, Суд вважає, що право ОСОБА_2 на користуванням житлом за адресою: АДРЕСА_1 (сервітут), виникло на підставі закону як у члена сім`ї співвласника цього житла ОСОБА_1 .
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 21.07.2009 р. Районним відділом реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 42, розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а. с. 13).
Таким чином ОСОБА_2 з 21.07.2009 р. перестав бути членом сім`ї власника житла за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .
Пунктом 4 частини першої статті 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Оскільки ОСОБА_2 перестав бути членом сім`ї власника житла за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , то припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту (права користуванням житлом), а відтак цей сервітут припинився, тобто ОСОБА_2 втратив право користування цим житлом.
Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
З наведених раніше положень статей 401 і 405 Цивільного кодексу України та положення статті 150 Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи, які не є членами сім`ї власника житла (будинку, квартири), мають право на користування цим житлом лише за умови наявності відповідного договору з власником цього житла (будинку, квартири).
Доказів наявності такого договору не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що такий договір відсутній.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що ОСОБА_2 втратив право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з тим, нормами законодавства України не передбачено визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, шляхом зняття з державної реєстрації місця проживання.
Більше того, законодавством України не передбачено державної реєстрація місця проживання особи (нормами Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 р. № 207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру" передбачена реєстрація місця проживання особи).
Зважаючи на це, Суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
На підставі статі 141 Цивільного процесуального кодексу України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні позову, у розмірі 384,20 грн.
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265 та 280 282 Цивільного процесуального кодексу України,
1. Позов ОСОБА_1 (зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відомості про РНОКПП у матеріалах справи відсутні), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП (за даними позовної заяви) НОМЕР_3 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.
2. Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
3. В задоволенні іншої частини позову відмовити.
4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору, сплаченого при поданні позову, у розмірі 384,20 грн.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач, якому рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя В.В. Корбут