Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/3091/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М. Будулуци М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в місті Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 27 серпня 2019 року цивільну справу № 234/10426/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (головуючий у 1 інстанції суддя Костюков Д.Г.)

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року позивач звернувся з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 11.05.2008 року між ним та ОСОБА_1 (до зміни прізвища - ОСОБА_2 ) був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 4000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Свої зобов`язання за договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Натомість, відповідач свої обов`язки за вказаним договором не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість у загальному розмірі станом на 30 квітня 2019 року 96358 грн 94 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 3772,08 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 86260,24 грн., заборгованість за пенею та комісією - 1500 грн., а також штрафи - 250 грн. (фіксована частина) та 4576,62 грн. (процентна складова).

У зв`язку з викладеним АТ КБ «ПриватБанк» просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 96358 гривень 94 копійки, а також понесені позивачем судові витрати в розмірі 1921 гривні.

Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 27 серпня 2019 року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 11.05.2008 року у сумі 3772 грн. 08 коп., та судовий збір у розмірі 75 грн. 20 коп. В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, якою просив рішення суду щодо відмови у позові скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування зазначає, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про відсутність договірних правовідносин та відсутність заборгованості. Підписання відповідачем анкети-заяви свідчить про укладення договору саме на тих умовах, що зазначено позивачем. Так, відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини. Відповідачем не було подано апеляційну скаргу на судове рішення щодо позовних вимог про стягнення тіла кредиту.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні та частковому скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи убачається, що 11.05.2008 року ПАТ Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ Комерційний банк «Приватбанк», та ОСОБА_3 уклали кредитний договір шляхом оформлення і підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку.

У заяві, яка містить особистий підпис позичальника, зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, розташованими у рекламному буклеті, становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг; а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг.

Відповідно зазначеної заяви та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яку 05.06.2008 року відповідачка підписала особисто, вона отримала кредитну картку з відновлювальним типом кредитної лінії з відсотковою ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 3% на місяць, тобто 36 % на рік, нарахованих на суму залишку заборгованості за тілом кредиту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Кредитний ліміт згідно заяви встановлено у 250 грн.

У довідці про умови кредитування також встановлено сплату пені за несвоєчасне погашення заборгованості, яка складається з наступного: пеня - базова процентної ставки за договором/30 - нараховується на кожен день прострочення кредиту; пеня - 1% від заборгованості, але не менш 10 грн. Крім того, зазначено про нарахування штрафів при порушенні строків платежів за будь-яким з грошових зобов`язань, передбачених договором - 250 грн. та 5% від суми позову.

Отже, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею та Банком договір, що підтверджується її підписом у заяві, суд приходить до переконання про укладення сторонами саме кредитного договору та отримання в зв`язку з цим відповідачем кредитної картки з відновлюваним типом кредитної лінії з кредитним лімітом 250 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць або 36% на рік, нарахованих на суму залишку заборгованості за тілом кредиту з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

На виконання умов договору на ім`я відповідачки було випущено картку № НОМЕР_1 , яка відкрита 11.05.2008 року зі строком дії до травня 2012 року, яку, в подальшому, за згодою клієнту банку було перевипущено. А саме 07.11.2013 року було видано картку № НОМЕР_2 , зі строком дії до 09.2016 року.

Згідно виписки по картковому рахунку відповідача за період з 01.10.2014 року по 01.07.2019 року їй було встановлено кредитний ліміт у 3780 грн. Крім того, відповідач періодично користувалася карткою, знімала кошти у банкоматах (останній раз - 31.12.2014 року на суму 200 грн.) та поповнювала картку готівкою у терміналах самообслуговування (останній раз 11.03.2017 року на суму 100 грн.)

Як убачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видав позичальнику грошові кошти, проте відповідачем порушено умови погашення кредиту внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, загальний розмір заборгованості за кредитним договором станом на 30 квітня 2019 року становить 96358 грн. 94 коп. і складається із: 3772 грн. 08 коп. заборгованості за тілом кредиту; 86260 грн. 24 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 1500 грн. . заборгованості за комісією, а також 4826 грн. 62 коп. заборгованості по судовим штрафам.

На час розгляду справи сума заборгованості не погашена.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів, пені та штрафів, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не доведено узгодження запропонованих позичальнику Умов та правил банківських послуг, які відповідачем не підписані. У заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору щодо нарахування процентів за користування кредитом та встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання. Нарахування процентів та штрафних санкцій суперечить положенням законодавства щодо захисту споживача у кредитних відносинах, оскільки споживач не повідомлений належним чином про умови кредитування. Послався також на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеної під час перегляду 03 липня 2019 року судового рішення у подібних правовідносинах (справа № 342/180/17).

Проте з зазначеним висновком суду н можна погодитися у повному обсязі з наступних підстав.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

З матеріалів справи убачається, що у даному випадку кредитний договір був укладений шляхом оформлення і підписання сторонами анкети-заяви №056699424 від 11.05.2008 року та довідки про умови кредитування №056695411 від 05.06.2008 року, у яких визначені умови щодо розміру та порядку нарахування процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, що є складовою частиною кредитного договору.

Таким чином, договір укладено у письмовій формі і підписано сторонами, та між сторонами виникли правовідносини щодо виконання зобов`язання саме у порядку та спосіб, який визначено договором, і цей факт є доведеним. За таких обставин, твердження суду першій інстанції щодо відсутності погоджених сторонами умов договору про сплату процентів та встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання не відповідають дійсності. Тому відмова суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог на цій підставі суперечить вимогам законодавства та обставинам справи.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції помилково, в порядку ч.4.ст. 263 ЦПК України, посилався на правовий висновок, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) оскільки вона не стосується даних правовідносин та постановлена у справі з іншими обставинами. В цій справі висловлено правову позицію про застосування положень статей 633, 634 ЦК України щодо договору приєднання у разі відсутності узгодження умов договору, які встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах. Тоді як в даній справі - підписавши анкету-заяву та довідку про умови кредитування позичальник ознайомився та погодився з викладеними в них основними умовами укладеного договору.

Однак вирішуючи справу по суті щодо розміру процентів, які підлягають стягненню з відповідача, апеляційний суд зазначає наступне.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У даному випадку з умов договору вбачається, що відповідачем отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а саме по вересень 2016 року, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами.

Таким чином, сторони погодили дату погашення кредиту, встановивши її як 30.09.2016 року. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати процентів за кредитом, то після 30.09.2016 року позивач не мав права на їх нарахування. Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією яка викладена постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12.

З наданого до суду розрахунку убачається, що сума заборгованості по відсоткам які нараховані за період по 30.09.2016 року складає 8166 грн. 61 коп. Решта суми відсотків нараховані після вказаної дати, а тому стягненню не підлягають.

Крім того, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 11.05.2008 року проценти за користування грошовими коштами банк в період з 05.06.2008 року до 31.12.2012 року нараховував за ставкою 36% річних, за період з 01.01.2013 року до 31.08.2014 року - 30% річних, за період з 01.09 2014 року до 31.03.2015 року - 34,8% річних, а у період з 01.04.2015 року по 30.04.2019 року - 43,20% річних.

Тобто з матеріалів справи убачається, що за період з 01.09.2014 року по 31.07.2015 року нарахування відсотків здійснювалось відповідно до Тарифів, що діяли з 01.09.2014 року, щомісячна процентна ставка складала 2,9 відсотка у місяць, тобто 34,8 відсотка на рік (згідно розрахунку позивача та даних з офіційного веб-сайту ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Починаючі з 01.04.2015 року нарахування відсотків відповідачу здійснювалось відповідно до Тарифів, що діяли з 01.04.2015 року, щомісячна процентна ставка складала 3,6 відсотка у місяць, тобто 43,2 відсотка на рік (згідно розрахунку позивача та даних з офіційного веб-сайту ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Згідно з п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов і правил надання банківських послуг клієнт надає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в любий момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою та безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, установленого банком.

Відповідно до анкети-заяви, особа, яка її підписала, зобов`язана виконувати умови і правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПАТ КБ «ПриватБанк».

Однак відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. (ч.3 ст. 1056-1)

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. (ч.4 ст. 1056-1)

З матеріалів справи убачається, що при укладенні договору сторонами узгоджена базова процентна ставка на місяць у розмірі 3 % на місяць, тобто 36 % на рік, що підтверджується підписаною сторонами Довідкою про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна». Та відсутні будь-які докази щодо належного повідомлення божника про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку та узгодження їх розміру.

Звертаючись до суду з позовом щодо стягнення заборгованості та обґрунтовуючи свої вимоги щодо розміру відсотків позивач зазначав, що розміщення на сайті банківської установи відповідної інформації є належним повідомленням боржника відсоткової ставки. Проте це ні є належним повідомленням боржника про збільшення відсоткової ставки у розумінні ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку.

Тобто, виходячи з узгодженої сторонами процентної ставки за весь час користування кредитом 36% річних та кількості днів за період з 01 квітня 2015 року (дати підвищення відсоткової ставки за користування кредитом) по 30.09.2016 року (сплив строку кредитування), яка заборгованість по відсоткам за користування кредитом становить 2071,39 грн. з наступного розрахунку:

3772,08 грн. (поточна заборгованість за кредитом з 01.04.2015 по 29.04.2015) х 36% / 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою») х 29 = 109,39 грн.;

3759,04 грн. (поточна заборгованість за кредитом з 30.04.2015 по 30.05.2015) х 36% / 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою»)х 31 = 116,53 грн.;

3755,24 грн. (поточна заборгованість за кредитом з 31.05.2015 по 30.09.2016) х 36% / 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою»)х 489 = 1836,33 грн.;

25,54 грн. (прострочена заборгованість за кредитом з 01.04.2015 по 20.04.2015) х 36% / 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою») х 20 = 0,51 грн.;

13,04 грн. (прострочена заборгованість за кредитом з 30.04.2015 по 30.05.2015) х 36% / 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою»)х 31 = 0,40 грн.;

16,84 грн. (прострочена заборгованість за кредитом з 31.05.2015 по 30.09.2016) х 36% / 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою»)х 489 = 8,23 грн.;

Разом із заборгованістю за процентами станом на 30.12.2014 року (накопичувальним підсумком) у сумі 339,90 грн. загальна сума заборгованості по відсоткам, що підлягає стягненню, становить 2411 грн. 29 коп.

З огляду на вищевказане, апеляційний суд доходить висновку, що судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за процентами в розмірі 2411,29 грн.

Щодо стягнення заборгованості з пені та штрафів, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідно до матеріалів справи відповідач зареєстрована та постійно проживає у АДРЕСА_1 . Згідно розпорядження Кабінету міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Краматорськ Донецької області, де відповідач зареєстрований та постійно проживає, включене до цього переліку.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості убачається, що штрафні санкції, за неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором нараховані під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (зокрема штрафи - під час звернення до суду) яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів.

Так, згідно розрахунку заборгованості станом на 14 квітня 2014 року заборгованість зі штрафних санкцій відсутня.

Зазначене унеможливлює нарахування та відповідно стягнення з відповідача заборгованості за пенею та штрафами.

Крім того, з розрахунку заборгованості убачається, що відповідачу була нарахована комісія у розмірі 1500 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно довідки про умови кредитування банком передбачена комісія за моніторинг неактивної картки. Тобто умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану винагороду надавалися відповідачу як позичальнику, та згідно позову зазначив цю суму як заборгованість з пені та комісії. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу (фіксована частина та процентна складова), заборгованості з пені та комісії повинно бути відмовлено з інших підстав, ніж зазначено судом першої інстанції, а тому рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; неправильно застосовано норми матеріального права, то рішення суду в частині наведення мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про відмову у стягненні заборгованості по пені, комісії та штрафам підлягає зміні, а в частині стягнення процентів - скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі апеляційну скаргу частково, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, та з урахуванням оспорюваних у суді апеляційної інстанції сум, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 123,27 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 75,03 грн., тобто на загальну суму 198,30 грн.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 27 серпня 2019 року щодо мотивів відмови у задоволенні позовних вимог за позовом за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення пені та комісії у розмірі 1500 грн., та штрафів - 250 грн. (фіксована частина) та 4576,62 грн. (процентна складова) змінити.

Заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 27 серпня 2019 року в частині відмови у стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 86260,24 грн. скасувати та в частині розподілу судових витрат змінити.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в частині стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 86260,24 грн. задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за відсотками за користування кредитом згідно договору б/н від 11.05.2008 року в сумі 2411 грн. (дві тисячі одинадцять) грн. 29 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 123,27 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 75,03 грн., тобто на загальну суму 198,30 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца