Провадження № 22-ц/801/62/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 рокуСправа № 127/21104/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М.,

суддів Якименко М. М., Ковальчука О. В.,

учасники справи:

позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,

відповідач ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на заочне рішення Вінницького міського суд Вінницької області від 24 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Ан О. В. в м. Вінниця, дата складення повного тексту рішення невідома,

в с т а н о в и в:

14.08.2018 року (за відбитком штемпеля на поштовому конверті) АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 12 797 гривень.

Позов обґрунтовано тим, що 07.05.2009 року ОСОБА_3 звернувся до позивача із заявою про отримання кредитної картки із встановленим кредитним лімітом 500 грн. Відповідач постійно користувався кредитними коштами, однак не в повній мірі здійснював їх повернення, в зв'язку з чим станом на 16.07.2018 року утворилася заборгованість в розмірі 12 797 гривень, яка складається з: 10 374,91 грн. - заборгованість за процентами, 7 402, 991 грн - нарахована пеня, 250 грн - штраф (фіксована частина), 597,48 грн - штраф (процентна складова).

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів факт надання відповідачеві кредиту та передачі коштів, доказів видачі відповідачеві кредитної картки чи видачі грошових коштів будь-яким іншим способом, а наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути належним доказом, так як з його змісту не вбачається, на якій саме підставі було відкрито картковий рахунок і що цей рахунок було відкрито на виконання умов договору від 07.05.2009 року.

З таким рішенням не погодився позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та 07.11.2018 року ( за відбитком штемпеля на конверті) подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, зазначивши що наданий розрахунок заборгованості не підтверджує на якій підставі відкрито було картковий рахунок, не взяв до уваги та не оцінив у сукупності окрім розрахунку анкету-заяву позичальника, довідку про умови кредитування, умови та правила надання банківських послуг, наявність у позивача копії паспорта відповідача. Саме подавши анкету-заяву відповідач особисто погодився отримати кредитну картку, ознайомився з Умовами та Правилами, Тарифами, поставивши особистий підпис. Між сторонами було укладено договір приєднання і тому для підтвердження укладення договору достатньо анкети-заяви позичальника.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача Гришенка О. О. впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, Вінницької апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

По справі встановлено наступні обставини:

07 вересня 2009 року ОСОБА_3 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк». Як вбачається зі змісту цієї Анкети-заяви, ОСОБА_3, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПРИВАТБАНКУ, виявив бажання оформити на своє ім'я кредитну картку (а.с.10). Банком було видано картку номер НОМЕР_1, про що свідчить відмітка на анкеті-заяві (а.с. 10 на звороті)

На підтвердження заборгованості за відкритим картковим рахунком Банк надав розрахунок заборгованості з моменту видачі картки до 31.08.2015 року (а.с. 5 -7) та за період з 01.09.2015 року по 16.07.2018 року (а.с. 8-9), згідно яких за позичальником рахується заборгованість за кредитом 11 513,52 грн.; нараховані відсотки 10 374,91 грн.; нарахована пеня 7 402,91 грн.; загальна заборгованість по кредиту 11 949,52 грн.; заборгованість по судових штрафах 847,48 грн, з них відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послу: 250 грн. - штраф (фіксована частина), 597,48 грн. - штраф (процентна складова).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов'язань позичальником.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору ( частина перша статті 634 ЦК України).

Саме договір приєднання мав місце у справі, що розглядається: підписавши анкету-заяву, відповідач погодився з тим, що дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді з договором про надання банківських послуг та згоден з його умовами. Відповідач зобов'язався виконувати вимоги Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися зі змінами на сайті ПриватБанку.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув і дійшов помилкового висновку про недоведеність наявності договірних відносин між сторонами по справі, та, посилавшись на норми, які регулюють кредитні правовідносин (правовідносини позики), не звернув уваги на те. що між сторонами має місце укладення саме договору приєднання та не застосував положення закону, які регулюють ці відносини, безпідставно вважав неналежними докази, надані позивачем, що призвело до постановлення невірного рішення по суті спору.

Отже, факт укладення кредитного договору між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, шляхом отримання позичальником кредитної картки зі встановленим кредитним лімітом, є доведеним.

Позивач стверджує, що станом на 16.07.2018 року утворилася заборгованість в розмірі 12 797 гривень, яка складається з: 10 3774,91 грн. - заборгованість за процентами, 7 402, 991 грн - нарахована пеня, 250 грн - штраф (фіксована частина), 597,48 грн - штраф (процентна складова) та просить стягнути з відповідача 12 797 грн. заборгованості.

Перевіряючи правильність проведеного позивачем розрахунку апеляційний суд приходить до наступного:

За користування кредитними коштами Банком нараховуються проценти в розмірі 2,5 % в місяць, що становить 30 % на рік, з розрахунку 360 календарних днів на рік ( п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою» - а.с. 23, зворотний бік заяви про видачу кредитної картки (а.с. 10 на звороті).

Суд не бере до уваги надану позивачем «Справку об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 30 дней льготного периода» на а.с. 11, оскільки вона суперечить умовам заяви на отримання кредитної картки, підписаної і представником банку, і Позичальником, та в якій зазначено, що базова ставка кредитування складає 2,5% на місяць

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, ним з 01.09.2014 року було збільшено в односторонньому порядку відсоткову ставку за договором б/н від 16.07.2018 року, а саме: з 01.09.2014 року застосовано процентну ставку в розмірі 34,8 % річних, з 01.04.2015 року - 43,2 % річних. Також з 01.10.2015 року Банк в заборгованість по тілу кредиту став включати нараховані відсотки, штрафи, пеню та на цю загальну суму нараховувати проценти.

Такі дії позивача є незаконними, вчиненими всупереч вимог як закону, так і умов укладеного між сторонами договору, виходячи з наступного:

У пункті 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), банк зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови.

Інших положень, які надають право банку збільшувати процентну ставку за договором, регламентують умови та порядок такого збільшення, вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позивача, що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг є двосторонньою домовленістю сторін кредитного договору про право банку в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку на свій розсуд.

Зокрема, відповідно до пункту 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808, банки мають право змінювати процентну ставку за кредитом лише в разі настання події, незалежної від волі сторін договору, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї із сторін (зміни кредитної політики банку).

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

У документах, які у своїй сукупності складають укладений між сторонами кредитний договір, всупереч частини першої статті 1056-1 ЦК України, не визначено тип процентної ставки (фіксована або змінювана).

Згідно з частиною третьою статті 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Колегія суддів зауважує, що порядок застосування змінюваної процентної ставки визначений ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України.

Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення.

Як убачається, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку.

Сама по собі вказівка в Умовах та правилах надання банківських послуг на право банку змінювати тарифи, з огляду на вимоги закону, є недостатньою.

Окрім цього, відповідно до правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Такої ж позиції притримується також Верховний Суд у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц.

Однак, позивачем не надано суду доказів про вручення відповідачеві під розписку повідомлення про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку, а тому таке збільшення є незаконним також і з цих підстав.

Оскілки нарахування процентів за ставками 34,8% та згодом 43,2% починаючи з 01.09.2014 року є незаконним, тому суд наводить власний розрахунок процентів, що підлягають стягненню:

-як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 31.08.2014 року (останній день, коли Банком застосовувалась процентна ставка в розмірі 30%), загальний розмір заборгованості за тілом кредиту становило 6 584,35 грн., розмір заборгованості за процентами - 424,52 грн.

-за період з 01.09.2014 року по 16.07.2018 року (в межах заявлених позовних вимог) позичальник ОСОБА_3 не здійснював зняття кредитних коштів, однак неодноразово здійснював погашення за кредитом.

Відтак, суд наводить власний розрахунок, починаючи з 01.09.2014 року, з урахуванням заборгованості, яка вже склалася на зазначену дату:

Період Кіль кість днів Тіло кредиту, грн. Процен тна ставка, річна Сума процентів, грн. Процен ти з накопичу вальним підсумком, грн. Сума оплати, грн.Заборгованість по тілу кредиту після оплати, грн.Заборго ваність по процентам після оплати, грн.
01.09.2014 6584,3530% 260,83
01.09.14-01.10.14316584,3530%167,77428,60
02.10.2014 30% 506584,35378,60
02.10.14-24.10.14236584,3530%124,47503,07
25.10.2014 30% 4006584,35103,07
25.10.14-12.11.14366584,3530%194,82297,89
13.11.2014 30% 3006582,240,00
13.11.14-15.12.14336582,2430%178,53178,53
16.12.2014 30% 3006460,770,00
16.12.14-17.12.1426460,7730%10,6210,62
18.12.2014 30% 1806291,390,00
18.12.14-20.12.1436291,3930%15,5115,51
21.12.2014 30% 5005806,900,00
21.12.14-10.02.15525806,930%248,18248,18
11.02.2015 30% 5005555,090,00
11.02.15-17.04.15665555,0930%301,34301,34
18.04.2015 30% 10504806,430,00
18.04.15-12.06.15564806,4330%221,23221,23
13.06.2015 30% 4004627,660,00
13.06.15-13.07.15314627,6630%117,91117,91
14.07.2015 30% 6004145,570,00
14.07.15-16.07.1534145,5730%10,2210,22
17.07.2015 30% 504105,790,00
17.07.15-09.08.15244105,7930%80,9980,99
10.08.2015 30% 3003886,790,00
10.08.15-24.10.15763886,7930%242,79242,79
25.10.2015 30% 4983631,580,00
25.10.,5830%131,33131,33
08.12.2015 30% 9982764,910,00
08.12.15-10.03.16942764,9130%213,36213,36
11.03.2016 30% 1000,001978,270,00
11.03.16-12.06.16951978,2730%154,47154,47
13.06.2016 30% 9001232,740,00
13.06.16-08.10.161181232,2730%119,56119,56
09.10.2016 30% 1000352,300,00
09.10.16-30.12.1682352,3030%23,7423,74
31.12.2016 30% 9500,000,00

Таким чином, після внесення ОСОБА_3 31 грудня 2016 року 950 грн., заборгованість по кредиту була повністю погашена і переплата склала 573 гривні 96 копійок.

Оскільки після цього ОСОБА_3 кредитні кошти не використовував, суд приходить до висновку, що заборгованість за кредитним договором б/н від 07.05.2009 року відсутня, тому підстав для задоволення позову немає.

Стосовно нарахування Банком пені та штрафу слід зазначити таке:

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Умовами договору, а саме п.2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за виникнення прострочених зобов'язань на суму від 100 грн., включаючи прострочення зобов'язань, передбачених п.2.1.1.12.6.2., 2.1.1.12.8.1 Умов та правил.

Даним пунктом визначено, що пеня це базова процентна ставка по договору / 30 (нараховується за кожний день прострочення кредиту) + 50 грн. (одноразово). Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту.

У той же час, як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 16.07.2018 року, відповідачу нараховувалася пеня в твердій грошовій сумі 100 гривень, а не у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, як передбачено ч. 3 ст. 549 ЦК України, тому апеляційний суд вважає, що такі нарахування є неправомірними, так як завчасне визначення пені у твердій сумі не є пенею у розумінні закону, оскільки пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Крім того, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу (фіксована складова) теж не підлягають задоволенню, оскільки фіксована частина штрафу в розмірі 500 грн. (п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг) не відповідає положенню ч. 2 ст. 549 ЦК України, за яким штраф визначено як неустойку, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного, або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до змісту ст. 549 ЦК України поняття пені та штрафу визначені у цій статті та порядок їх обрахунку, є обов'язковими для всіх учасників цивільних правовідносин і не можуть бути змінені та викладені на власний розсуд, оскільки в такому разі втрачається їх суть, тобто вони перестають бути видом забезпечення виконання зобов'язання - неустойкою в розумінні закону.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), тому, зважаючи на вище викладене, у задоволенні позову слід відмовити, оскільки відповідач ОСОБА_3 в повному обсязі виконав свої зобов'язання за кредитним договором б/н від 07.05.2009 року, заборгованість за договором відсутня, а рішення суду першої інстанції скасуванню як таке, що постановлене з неповним з'ясуванням обставин справи та незастосуванням норм матеріального права, які підлягали до застосування.

Беручи до уваги положення статті 141, підпункту в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред'явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій, становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити в задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 07.05.2009 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча підпис Т. М. Шемета

Судді підпис М. М. Якименко

підпис О. В. Ковальчук

Згідно з оригіналом

головуючий суддя Т. М. Шемета

Повний текст постанови виготовлено 07 лютого 2019 року.