Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 333/2747/17

провадження № 61-8797св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги - ОСОБА_5 , яка діє, як законний представник (мати), в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у складі судді Гончар М. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 06 грудня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні належної йому 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Висилено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Не погоджуючись з рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 06 грудня 2017 року, ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , залишено без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 06 грудня

2017 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 06 грудня 2017 року, ОСОБА_5 , яка діє як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , яка діє, як законний представник (мати), в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 06 грудня

2017 року відмовлено.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що є рішення суду за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , який діяв у своїх інтересах та в інтересах малолітнього

ОСОБА_3 . Тому відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

25 квітня 2019 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що відповідно до правил

СК України, ОСОБА_5 є законним представником малолітньої дитини - ОСОБА_3 і вправі особисто захищати право її малолітнього сина, шляхом оскарження незаконних судових рішень у справі незалежно від того, що інший законний представник (батько дитини) їх вже оскаржував в апеляційному порядку.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Комунарського районного суду міста Запоріжжя.

20 червня 2019 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

27 червня 2019 року матеріали цивільної справи передано судді-доповідачу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду постановлено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Також у низці рішень Європейського суду з прав людини закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

Так, у справі «Скорик проти України`від 08 січня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається, та сукупність проваджень, що здійснювались у відповідності з національним правопорядком, а також роль апеляційного суду у них.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

За правилами пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Апеляційний суд встановив, що постановою апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , залишено без задоволення, а рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від

06 грудня 2017 року залишено без змін, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки малолітній ОСОБА_3 є учасником цивільного процесу у даній справі, а законними його представниками є: батько - ОСОБА_2 та мати - ОСОБА_5 . Таким чином слід дійти висновку про те, що ОСОБА_3 скористався своїм право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги його законним представником - батьком ОСОБА_2 .

Частиною третьою статті 406 ЦПК України визначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко