Справа № 303/234/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого: Джуги С.Д.

суддів: Куштана Б.П., Готри Т.Ю.

участю секретаря судового засідання: Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 лютого 2019 року (головуючий суддя Кость В.В.), у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - виконавчий комітет Ключарківської сільської ради Мукачівського району, орган опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації (Служба у справах дітей) про визнання осіб такими, що втратили право користуванням житловим,

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником вказаного будинку. Відповідачі (колишня невістка та онук) зареєстровані у вказаному будинку, але з 30 жовтня 2016 року в ньому не проживають. Реєстрація відповідачів у будинку порушує права її права як власника майна, спричиняє проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг. За наведених обставин, з врахуванням приписів ст. ст. 391,405 ЦК України вважає, що є всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування вищевказаним будинком.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 такою , що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким позов у цій частині задовольнити, визнати ОСОБА_3 19.10.2016 року таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , в решті рішення суду залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права. Зокрема, зазначено, що судом фактично встановлено, що як ОСОБА_2 так і ОСОБА_3 більше одного року без поважних причин не проживають у належному їй будинку, не є членами її сім`ї, не ведуть з нею спільне господарство, однак неправильно відмовлено у задоволенні позову щодо малолітнього ОСОБА_3

В іншій частині рішення суду першої інстанції ніким не оскаржено.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, виходячи із приписів даної норми, переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням.

Відмовляючи в заявлених вимогах про визнання ОСОБА_3 19.10.2016 року таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, малолітній ОСОБА_3 у встановленому законом порядку як член сім`ї власника набув право користування спірним будинком, де зареєстрований та проживає його батько ОСОБА_4 , малолітній ОСОБА_3 не проживає у спірному будинку з поважних причин та відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що малолітній набув право власності або право постійного користування іншим житлом.

З такими висновками повністю погоджується і колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ч.1 ст.383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно із ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ч.1 та ч.4 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Матеріалами справи встановлено, що будинок АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 23.04.2015 року НОМЕР_1 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на праві власності належить позивачу ОСОБА_5 (а.с. 5-6).

В даному будинку зареєстровані ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 (син позивача), ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня невістка позивача), ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3 (онук позивача). (а.с.9-10).

Малолітній ОСОБА_3 набув право користування спірним будинком у встановленому законом порядку як член сім`ї власника житла, що не заперечив позивач в судовому засіданні..

Батько малолітнього - ОСОБА_4 проживає у даному будинку, а його мати - ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 з 30 жовтня 2016 року не проживають у даному будинку

Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з ч.ч.1,2,4,6ст 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

На час розгляду справи судом, ОСОБА_3 не досяг віку, за якого може вільно визначати своє місце проживання.

У встановленому законом порядку місце проживання ОСОБА_3 батьками не визначено.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що малолітній ОСОБА_5 має право користуватися житлом обох батьків, в тому числі і будинком позивача, де проживає і зареєстрований його батько, а непроживання дитини з 30 жовтня 2016 року в будинку позивача з врахуванням віку дитини ( 2016 р .н.) не може свідчити, що дитина без поважних причин не проживає у вказаному приміщенні і бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом.

Позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_3 набув право власності або право постійного користування іншим житлом.

Висновком органу опіки та піклування Мукачівської районної державної адміністрації від 22.01.2019 року стверджено про недоцільне визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 (а.с.36-38).

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло ( справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03).

Визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, де зареєстрований і проживає його батько, порушить його право на повагу до приватного та сімейного життя та не відпадає принципу пропорційності.

З врахуванням наведеного суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у заявленому позові щодо малолітнього ОСОБА_3 .

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

За таких обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 лютого 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2019 року

Головуючий:

Судді: