Справа № 548/2180/18
Провадження № 2/548/118/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.01.2019 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської в складі :

головуючого судді - Коновод О.В.

за участю секретаря судового засідання - Вовк М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Хорол у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання громадянина втратившим право користування житловим приміщенням квартири із зняттям з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання громадянина втратившим право користування житловим приміщенням квартири із зняттям з реєстрації, мотивуючи його тим, що він ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що доводиться копією договору купівлі-продажу, укладеного державним нотаріусом Хорольської державної нотаріальної контори ОСОБА_3, виданого від 23.06.1992 року та зареєстрованого в КП « Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», записаний в реєстрову книгу №15, номер запису: 3080 від 23.07.1992 року.

Відповідно до довідки, виданої ОСББ « КСМБ » від 05.11.2018 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано 5 осіб, у тому числі: ОСОБА_1 власник, ОСОБА_2 невістка, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_5 - онук, ОСОБА_6 онука.

Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - онук, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 онука, ІНФОРМАЦІЯ_2, в належній позивачу на праві приватної власності квартирі, що розташована за адресою: м. Хорол, вулиця АДРЕСА_3, не проживає з 19 вересня 2016 року ( більше двох років), їх особисті речі у квартирі відсутні, хоча залишаються зареєстрованими за цією адресою, що доводиться актом комісії Хорольської міської ради від 05.11.2018 року, довідкоюОСББ « КСМБ » від 05.11.2018 року .

Реєстрація місця проживання відповідача, як члена сімї у належній позивачу на праві власності квартирі, була здійснена за його згодою.

Однак, починаючи з 19 вересня 2016 року, у даному житлі відповідач та ОСОБА_5 - онук, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 онука, ІНФОРМАЦІЯ_2 не проживають, виїхавши з цього помешкання, не вживши дій по зняттю з реєстраційного обліку місця свого проживання у належній позивачу квартирі.

06.12.2017 року відповідачка ОСОБА_2 розлучилася з сином позивача ОСОБА_4, що доводиться копією рішення Хорольського райсуду Полтавської області, справа № 548/1442/17.

ОСОБА_2 з 19.09.2016 року не проживає в квартирі, не приймає участі в її утриманні, а факт її реєстрації у належному позивачу приміщенні, перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню його нерухомим майном.

Позивач, як власник, несе надмірні витрати по оплаті комунальних послуг, оскільки реєстрація відповідача у його квартирі позбавляє можливості отримувати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки її розмір визначається виходячи з кількості зареєстрованих осіб в помешканні.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з»явився, але в заяві прохав про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином була повідомлена , але подала до суду заяву про розгляд справи й її відсутність, зазначивши, шо визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення.

В судове засідання представник третьої особи Хорольської міської ради Полтавської області не з»явився, але подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника міської ради, зазначивши, що не заперечують проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Через неявку в судове засідання всіх учасників справи судом у відповідності до ч. 2ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання рішення суду було відкладено на строк не більш як десять днів, тому у відповідності до ч. 5ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання громадянина втратившим право користування житловим приміщенням квартири із зняттям з реєстрації, підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української PCP громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди.

Згідно із ст. 156ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника квартири, який не є його співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цій квартирі.

Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК України зазначає, що до членів сімї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї) від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття „член сімїКонституційний Суд України виходить з обєктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сімї.

Аналіз змісту норм галузевого законодавства, що регулює питання втрати права користування житловим приміщенням, дозволяє віднести до членів сімї власника осіб, які проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство; колишніх членів сімї власника, зокрема осіб, які проживають з власником, але з певного часу вже не є членами сімї; члени сімї колишнього власника, зокрема особи, які проживають у житлі, право власності на яке перейшло від громадянина, який зберігає сімейні стосунки з користувачами жилого приміщення, до інших осіб; колишніх членів сімї колишнього власника житлового приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 405ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

У пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності на інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут,частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бутиЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбаченіглавою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положеннястатті405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно з ч.1ст. 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно із ст.. 391 ЦК України власник майна (будинку) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 41Конституції України та ст.1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника, місце його реєстрації та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2ст.8Конвенції чітковизначає підстави,за якихвтручання державиу використанняособою прав,зазначених вп.1цієї статті,є виправданим.Таке втручаннямає бутипередбачене закономі необхіднев демократичномусуспільстві,а такожздійснюватися вінтересах національноїі громадськоїбезпеки абоекономічного добробутукраїни,для охоронипорядку ізапобігання злочинності,охорони здоровячи моралі,захисту праві свободінших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Реєстрація місця проживання чи перебування фізичних осіб в Україні регулюється Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року № 207.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Функції з реєстрації місця проживання / зняття з реєстрації місця проживання громадян (орган реєстрації) здійснюють виконавчі органи сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради (ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затвердженихПостановою КМУ від 02.03.2016 року № 207).

Статтею 7 Закону України«Про свободупересування тавільний вибірмісця проживанняв Україні» чітко визначені підстави зняття з реєстрації місця проживання особи, зокрема, зняття зреєстрації здійснюєтьсяв деньзвернення особи на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Аналогічні положення встановлені пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання. Так, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Отже, рішення суду у цивільній справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття її з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст.ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Таким чином, відповідача ОСОБА_2 , належить визнати втратившою право користування приміщенням квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, із зняттям її з реєстрації за вказаною адресою виконавчим комітетом Хорольської міської ради Полтавської області.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази, приймаючи до уваги їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, враховуючи правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, та беручи до уваги ту обставину, що позивач позбавлена можливості у досудовому порядку вирішити заявлене питання, а визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням необхідне позивачу для захисту своїх прав та обовязків, як власника нерухомого майна, у тому числі тягаря утримання майна (ст. 322 ЦК України), суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 353, 355, 356ЦПК України, ст. ст.317,319,391 ЦК України,Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання громадянина втратившим право користування житловим приміщенням квартири із зняттям з реєстрації, - задовольнити повністю.

Визнати відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, втратившою право користування житловим приміщенням квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5, із зняттям її з реєстрації за вказаною адресою.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15розділу ХІІІ «Перехідні положення»ЦПК України,до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Хорольський районний суд Полтавської області.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу 25.01.2019 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований та мешканець : АДРЕСА_6, індекс: 37800, паспорт Серія КО № 293280, виданий 15 листопада 2001 року Хорольським РВ УМВС України у Полтавській області, ідент. номер: НОМЕР_1

Відповідач : ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована: місто Хорол, вулиця АДРЕСА_7, індекс: 37800, прож. за адресою: 37800, Полтавська область, м. Хорол, вулиця Київська, 16 Третя особа : Хорольська міська рада адреса: 37800, Полтавська область, місто Хорол, вулиця Незалежносі, 37 , Код 22528312, р/р: 1605 ГУДКСУ в Полтавській області, МФО 831019, телефон: 3-33-44

Суддя: О.В. Коновод