Ухвала

Іменем України

12 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 2-5209/03

провадження № 61-12315ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М., розглянув касаційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Воліс» про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення дійсним,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2003 року задоволено позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Воліс» про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення дійсним. Визнано дійсною угоду купівлі-продажу 1 і 2 поверхів в нежитловій будівлі літ. А-2, загальною площею 485,6 кв. м, розташованій по АДРЕСА_1 , укладену між ОСОБА_1 та ТОВ «Воліс». Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1 та 2 поверхи в зазначеному нежитловому приміщенні.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Дніпровська міська рада, яка не брала участі в справі, подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що суд першої інстанції, визнавши право власності за ОСОБА_1 , вирішив питання про її права та обов`язки у зв`язку з тим, що земельна ділянка, на якій розташоване спірне нерухоме майно, належить територіальній громаді міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2019 року у прийнятті апеляційної скарги Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2003 року відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що апеляційна скарга подана особою, яка не брала участі у справі, та суд першої інстанції своїм рішенням не вирішив питання про її права, свободи, інтереси або обов`язки.

У липні 2019 року Дніпровська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2019 року, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права, та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Дніпровська міська рада вважає, що вона, хоча і не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції, має право на оскарження рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2003 року, оскільки земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно, належить територіальній громаді міста Дніпро.

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2019 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без руху та встановлено строк для усунення наявних у ній недоліків. Заявникові необхідно було надати до суду касаційної інстанції документ про сплату судового збору та докази на підтвердження поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 12 липня 2019 року Дніпровською міською радою надано квитанцію про сплату судового збору, а також довідку, видану Дніпропетровською дирекцією Акціонерного товариства «Укрпошта», з якої вбачається, що поштову кореспонденцію з Дніпровського апеляційного суду представник Дніпровської міської ради отримав 03 червня 2019 року.

Оскільки повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, заявник має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення, відповідно до вимог частини другої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Враховуючи викладене, пропущений строк на касаційне оскарження підлягає поновленню.

Разом з тим, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право апеляційного оскарження судових рішень є важливою гарантією захисту прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у справі, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки.

Щодо офіційного тлумачення цієї норми Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядках гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній і касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У відповідності до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом вказаних правових норм особа, яка не брала участі у справі, може подати апеляційну скаргу у випадку, якщо оскаржуваним рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права, свободи, інтереси чи обов`язки, тобто безпосередньо встановлено, змінено або припинено права чи обов`язки цієї особи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що учасниками справи є ОСОБА_1 та ТОВ «Воліс».

Між сторонами в квітні 2003 року було досягнуто згоди про придбання 1 і 2 поверхів нежитлової будівлі літ. А-2, загальною площею 485,6 кв. м, розташованої по АДРЕСА_1 .

На виконання досягнутої угоди в період з 15 квітня 2003 року по 13 серпня 2003 року ОСОБА_1 в рахунок подальшого оформлення договору купівлі-продажу вказаних нежитлових приміщень було передано кошти в сумі 47 000,00 грн, що підтверджується наявними у справі розписками.

З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 24 квітня 2003 року № 446031 вбачається, що нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 належить ТОВ «Воліс» на підставі договору купівлі-продажу № 163/н, реєстр. № 6-3951/28.07.1995 року, посвідченого Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. В описі об`єкта зазначено: нежитлова будівля літ. А-2 (з підвалом), ганки літ. а, а1, вхід до підвалу а2, приямки а3,а4, загальною площею 593,6 кв. м. В примітках вказано, що для продажу 1 та 2 поверхів у нежитловій будівлі літ. А-2, площею 485,6 кв. м, ганки літ. а, а1, вартістю 46 783,17 грн; узаконена площа будівлі 607,1 кв. м; зменшення загальної площі на 13,5 кв. м за рахунок руйнування стін на 2 поверсі та перегородок по будівлі згідно рішення від 29 вересня 1993 року № 947.

Враховуючи викладене та виходячи з того, що в силу вимог статті 120 Земельного кодексу України від ТОВ «Воліс» до ОСОБА_1 перейшло також право на земельну ділянку, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення від 17 грудня 2003 року про задоволення позову ОСОБА_1 не вирішувалося питання щодо прав, свобод, інтересів або обов`язків Дніпровської міської ради, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив у прийнятті її апеляційної скарги.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У відповідності до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність і обґрунтованість судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника з його змістом та особистого тлумачення норм цивільного процесуального законодавства.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити Дніпровській міській раді строк на касаційне оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2019 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Дніпровської міської ради на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Воліс» про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення дійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко