ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року

м. Київ

справа № 725/2974/16-ц

провадження № 61-23868св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Комунальна обласна спеціалізована школа-інтернат ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів «Багатопрофільний ліцей для обдарованих дітей», Департамент освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Перепелюк І. Б., Кулянди М. І., Одинака О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась із позовом, уточненим у липні 2016 року, до Комунальної обласної спеціалізованої школи-інтернату ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів «Багатопрофільний ліцей для обдарованих дітей» (далі - Багатопрофільний ліцей), третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації, залучений у подальшому до участі у справі як співвідповідач, про скасування наказів, поновлення на роботі, надання відпустки, виплату грошової компенсації, допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час вимушеного прогулу і за затримку розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 1 вересня 2015 року її прийнято на роботу за строковим трудовим договором на посаду вчителя географії та тимчасово виконуючої обов`язки заступника директора з навчально-виховної роботи Багатопрофільного ліцею на строк до 31 травня 2016 року.

З 30 травня 2016 року по 8 червня 2016 року вона перебувала на амбулаторному лікуванні. 31 травня 2016 року директор Багатопрофільного ліцею телефоном повідомила її про звільнення з вказаної посади з підстав закінчення строку дії договору, про що цього ж дня її повідомлено рекомендованим листом.

Вказувала, що 24 травня 2016 року нею подано заяву про надання відпустки з 21 червня 2016 року. 31 травня 2016 року вона подала заяву про надання відпустки з 1 червня 2016 року та виплату грошової компенсації на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Подання повторної заяви про відпустку відбулося у період трудових відносин між сторонами, оскільки заяву подано 31 травня 2016 року о 16 год., а трудові відносини між нею і адміністрацією мали б фактично припинитися 9 червня 2016 року.

Проте заява про надання відпуски від 24 травня 2016 року зникла і директор ліцею повідомила, що їй нічого не відомо про цю заяву. У задоволенні заяви від 31 травня 2016 року відмовлено з підстав неможливості надання щорічної основної відпустки після звільнення.

1 червня 2016 року позивачу вручено копію наказу Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації № 72-К від 30 травня 2016 року та копію заяви з резолюцією про відмову у наданні відпустки у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору. Таке звільнення вважала незаконним.

Позивач просила скасувати наказ Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації про звільнення № 72-К від 30 травня 2016 року і наказ Багатопрофільного ліцею про звільнення № 23 від 31 травня 2016 року; зобов`язати Багатопрофільний ліцей ліквідувати запис № 26 від 31 травня 2016 року в її трудовій книжці; поновити її на посаді вчителя географії та тимчасово виконуючої обов`язки заступника директора Багатопрофільного ліцею і надати щорічну основну відпустку тривалістю 56 календарних днів; стягнути з Багатопрофільного ліцею компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки за 14 днів у розмірі 2 887,36 грн; середній заробіток за час вимушеного прогулу з 9 червня 2016 року по день поновлення на роботі; суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 1 червня 2016 року по 10 червня 2016 року у розмірі 1 856,16 грн; матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу, яка складає 2 725 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2016 року, ухваленим у складі судді Іщенка І. В., у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача за пунктом 2 статті 36 КЗпП України відбулося на законній підставі, оскільки трудові відносини сторін мали тимчасовий строковий характер і у зв`язку із закінченням цього строку трудовий договір обґрунтовано припинено на підставі вказаних норм Кодексу законів про працю України.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Стягнено з Багатопрофільного ліцею на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 1 червня 2016 року по 10 червня 2016 року у розмірі 1 856,16 грн з відрахуванням з цієї суми всіх обов`язкових платежів.

У іншій частині рішення залишено без змін.

Задовольняючи позов у частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, апеляційний суд виходив з того, що, звільнивши позивача 31 травня 2016 року, відповідач, у порушення вимог статті 116 КЗпП України, не виплатив всіх сум, що належали їй від установи в день звільнення. Відповідачем виплачено вказані суми лише 10 червня 2016 року, тому апеляційний суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 31 травня 2016 року по 10 червня 2016 року.

Щодо вирішення справи у іншій частині апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині з посиланням на відповідність його висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

У лютому 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права в частині вирішення позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, просила змінити рішення апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року і задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності. Апеляційним судом не враховано, що вона перебувала у трудових відносинах із Багатопрофільним ліцеєм з 1 вересня 2013 року, а строкові трудові договори переукладались із нею тричі, тому в силу частини другої статті 39-1 КЗпП України ці трудові договори є такими, що укладені на невизначений строк.

Апеляційним судом не враховано, що призначення її тимчасово виконуючою обов`язки заступника директора з навчально-виховної роботи Багатопрофільного ліцею з 1 вересня 2015 року могло тривати не більше як два місяці, оскільки ця посада є вакантною. Вона працювала на цій вакантній посаді більше двох місяців, тому, на її думку, є підстави вважати, що вона затверджена на цій посаді, хоча відповідного документа про її призначення немає.

Оскільки наказ про тимчасове виконання обов`язків заступника директора з навчально-виховної роботи Багатопрофільного ліцею не містить строку його дії, він є безстроковим і звільнення її з цієї посади можливе лише на загальних підставах.

Заперечення на касаційну скаргу

У травні 2017 року Департамент освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації подав заперечення на касаційну скаргу, у яких посилався на безпідставність її доводів. Зазначав, що у касаційній скарзі позивач просить визнати недійсними в частині терміну дії, тобто вважати безстроковими, накази № 267-к від 27 серпня 2015 року, № 77-к та № 301-к від 1 вересня 2015 року і наказ Багатопрофільного ліцею про тимчасове виконання обов`язків, чим фактично збільшує позовні вимоги на стадії касаційного перегляду справи, що є порушенням статті 31 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги.

Відзиву на касаційну скаргу від Комунальної обласної спеціалізованої школи-інтернату ІІ-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів «Багатопрофільний ліцей для обдарованих дітей» до Верховного Суду не надходило.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що ОСОБА_1 прийнята на роботу за строковим трудовим договором на посаду вчителя географії та тимчасового виконуючої обов`язки заступника директора з навчально-виховної роботи Багатопрофільного ліцею з 1 вересня 2015 року по 31 травня 2016 року.

Наказом Департаменту освіти і науки Чернівецької обласної державної адміністрації № 72-К від 30 травня 2016 року позивача звільнено з 31 травня 2016 року у зв`язку з закінченням терміну дії строкового трудового договору. Наказом Багатопрофільного ліцею № 23 від 31 травня 2016 року позивача звільнено з 31 травня 2016 року у зв`язку з закінченням терміну дії строкового трудового договору. Цього ж дня позивача повідомлено телефоном та рекомендованим листом про звільнення.

Суди також встановили, що ОСОБА_1 подавала заяву щодо надання їй щорічної основної відпустки з 1 червня 2016 року, однак з цього часу позивач вже не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, тому їй відмовлено у наданні відпустки і виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку.

Позиція Верховного Суду; мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Припинення трудового договору у зв`язку із закінченням його строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він вже виразив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. Одночасно він виразив і волю на припинення такого трудового договору, у зв`язку із закінченням його строку, на який він був укладений.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині скасування наказів, поновлення на роботі, надання відпустки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і матеріальної допомоги на оздоровлення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанції, і встановивши, що позивача призначено вчителем географії на підставі строкового трудового договору до 31 травня 2016 року, по закінченню якого звільнено із займаної посади, дійшов обґрунтованого висновку, що при звільненні позивача з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України відповідачами дотримані всі вимоги, передбачені трудовим законодавством.

Доводи касаційної скарги про те, що переукладений з нею трудовий договір вважається таким, що укладений на невизначений строк, відхиляються касаційним судом.

Відповідно до статті 39-1 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк лише за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 КЗпП України.

Частиною другою статті 23 КЗпП України визначено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Оскільки за характером роботи, а саме тривалістю учбового року, трудові відносини між сторонами не можуть бути встановлені на невизначений строк, переукладення строкового трудового договору у випадках, що підпадають під дію частини другої статті 23 КЗпП України, не має наслідком набуття трудовим договором характеру безстрокового чи укладеного на невизначений строк.

Крім того, вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін, однак будь-які дані про звернення ОСОБА_2 до відповідача з укладення договору на довший термін або безстрокового трудового договору в матеріалах справи відсутні.

Доводи касаційної скарги щодо визнання недійсним в частині строку дії наказів відповідачів про тимчасове виконання нею обов`язків заступника директора з навчально-виховної роботи як на підставу скасування судових рішень є помилковими, оскільки в суді першої інстанції ОСОБА_1. такі вимоги не заявляла, на вказані порушення не посилалась та докази в обґрунтування відповідних обставин не подавала.

Статтею 31 КЗпП України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову до початку розгляду судом справи по суті.

Тому доводи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з висновками судів на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Оскільки судове рішення оскаржується в частині відмови у задоволенні позову про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та матеріальної допомоги на оздоровлення, то відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України законність судових рішень, ухвалених у іншій частині, касаційний суд не перевіряє.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, касаційний суд не встановив.

Таким чином, касаційний суд доходить висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення із правильним застосуванням норм матеріального і без порушення процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний