Справа № 156/257/19 Головуючий у 1 інстанції: Мушкет О. О.
Провадження № 22-ц/802/866/19 Категорія: 32 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

представника позивача адвоката Улибіна-Вельгус В. В.,

представника третьої особи Прокуратури Волинської області Романішиної Т. Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Прокуратура Волинської області, Головне Управління Національної поліції у Волинській області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, за апеляційною скаргою відповідача Державної казначейської служби України на рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 11 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 25 березня 2019 року звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Прокуратура Волинської області, Головне Управління Національної поліції у Волинській області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Позовні вимоги мотивовано тим, що 24 червня 2015 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000347 від 25 квітня 2015 року. Суть підозри полягала в тому, що 22 квітня 2015 року в період часу з 20 год. по 20 год. 30 хв. він будучи неповнолітнім та неповнолітній ОСОБА_2 перебуваючи в більярдному залі ГРК «СіС», що знаходиться в м. Нововолинськ проспект Дружби, 29, з корисливих мотивів, діючи спільно, за попередньою змовою з ним, шляхом вільного доступу, таємно викрав, забравши під час гри в більярд 4 (чотири) більярдні кулі вартістю 800 грн., завдавши потерпілому ОСОБА_3 майнової шкоди на вказану суму. 22 липня 2015 року йому було вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні того ж злочину, в якій відбулася заміна потерпілої сторони з ОСОБА_3 на ТзОВ «Джерела». 20 серпня 2015 року було вручено обвинувальний акт, справу направлено до Нововолинського міського суду Волинської області для розгляду. 29 жовтня 2015 року вироком Нововолинського міського суду Волинської області його та ОСОБА_2 було визнано невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано за відсутністю в їх діях складу злочину. Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року вирок Нововолинського міського суду по даній справі залишено без змін. 23 червня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення. Таким чином, під час незаконного перебування під слідством і судом, йому було завдано душевних страждань, що призвели до погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх повсякденних звичок та бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми. Наявність кримінального провадження відносно нього призвело до погіршення здоров`я та втрати нормального життєвого ритму, порушеними відносинами з близькими людьми. З урахуванням викладеного, а також характеру та обсягу страждань, яких він зазнав, з урахуванням уточнених 28 травня 2019 року позовних вимог в частині періоду, за який проводиться стягнення (з моменту оголошення підозри і по день набрання вироком законної сили, тобто за період з 24 червня 2015 року по 16 лютого 2016 року), розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди становить із розрахунку 4173 грн (розмір мінімальної заробітної плати) х 9 місяців, що становить 37557 грн. На підставі викладеного просить стягнути з Державної казначейської служби України на користь позивача 37557 грн моральної шкоди завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури, а також 10 000 грн витрат за надання правничої допомоги. (а.с. 78-79).

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 11 червня 2019 рокупозовні вимоги задоволено повністю.Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 37557 (тридцять сім тисяч п`ятсот п`ятдесят сім) гривень завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч) гривень витрат за надання професійної правничої допомоги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач Державна казначейська служба Україниподала апеляційну скаргу, в якій вказує, щовідповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є держава та інші суб`єкти публічного права. Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду в установленому законодавством України порядку, проте є окремим учасником цивільних відносин та не несе відповідальності за дії органів державної влади, держави або інших суб`єктів. Державна казначейська служба України прав та інтересів позивача не порушувала і не може нести відповідальність за дії інших осіб. Також відповідач вказує, що з наданих позивачем документів неможливо встановити, які саме послуги та в якому розмірі надавались позивачу, а тому суд першої інстанції безпідставно стягнув витрати на професійну правничу допомогу. Крім того, відповідно до ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»дану справу мав би розглядати Нововолинський міський суд Волинської області, як суд який розглядав справу у першій інстанції.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзиви на апеляційну скаргу в даній справі не подавались.

Представни кпозивача адвокат Улибін-Вельгус В. В. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача не визнавта просив залишити її без задоволення.

Прокурор Романішина Т. Л. апеляційну скаргу заперечила, просила залишити її без задоволення.

Інші учасники, їх представники в судове засідання не з`явились.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши представника позивача, прокурора, приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між незаконними діями органів досудового розслідування, органів прокуратури та несприятливими наслідками для позивача у вигляді моральних страждань, наявний причинно-наслідковий зав`язок. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням обставин справи, тяжкості страждань позивача, суд дійшов висновку, що розмір моральної шкоди необхідно визначити виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством і судом.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Як убачається з обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , внесеного в ЄРДР за № 0000347 від 25 квітня 2015 року, зокрема ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (а.с.12).

Судом також встановлено, що в рамках кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за № 0000347 від 25 квітня 2015 року відносно ОСОБА_1 були прийняті наступні процесуальні дії: 24 червня 2015 року винесено повідомлення про оголошення йому підозри, 21 липня 2015 року винесено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри. (а.с.10-11).

Вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 29 жовтня 2015 року за результатами розгляду вищевказаного кримінального провадження ухвалено, зокрема, визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 невинуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано за відсутністю в їх діях складу даного злочину (а.с.14-16).

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року апеляційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 29 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без змін (а.с. 17-19).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2016 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, який приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом першої та апеляційної інстанцій,-без задоволення. (а.с.20-21).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 перебував під слідством та судом в період часу з 24 червня 2015 року до 16 лютого 2016 року. Тобто, з моменту оголошення підозри позивачу по день набрання вироком законної сили.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду;1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Частиною другою статті 2 Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно зі статтею 3 Закону № 266/94-ВР у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону № 266/94-ВР).

Статтею 11 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Частинами першою та другою статті 12 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, що суд, одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили, направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати.

Пунктами 11, 12 Положення встановлено, що у разі ухвалення виправдувального вироку або закриття справи судом першої інстанції, для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали.

У разі незгоди з постановленою ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав.

Проте частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися.

Згідно зі статтею 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

На сьогодні єдиним таким законом є Закон № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих, та яким передбачено компетентні органи, які приймають рішення про відшкодування шкоди та порядок розгляду заяви.

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі ухвалення виправдувального вироку здійснює суд, про що постановляє відповідну ухвалу.

Із аналізу статті 12 Закону № 266/94-ВР убачається, що саме суд, який ухвалив виправдувальний вирок, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь, і таке судове рішення може бути оскаржене до суду вищої інстанції відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтись також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Місце проживання позивача зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , а тому доводи відповідача щодо порушення правил підсудності не заслуговують на увагу.

На підставі встановлених фактичних обставин справи та наведених вище норм закону суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суд, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. На підставі викладеного, суд вважає, що Державна казначейська служба України повинна здійснити відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування та прокуратури позивачу.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду справа від 22 квітня 2019 року № 236/893/17.

Суд першої інстанції провів розрахунок відшкодування, з яким погоджується суд апеляційної інстанції.

Так відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік», станом на день розгляду даної справи судом, розмір мінімальної заробітної плати становить 4173 грн.

Таки чином розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача складає 37557 грн. (4173 грн. х 9 місяців).

Стягнення моральної шкоди з відповідача, яке проводиться Державною казначейською службою України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог ст.ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України, є правильним.

Що стосується покликання відповідача в апеляційній скарзі про безпідставне незастосування судом першої інстанції строку позовної давності, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають нормам матеріального права.

Так відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Згідно копії паспорта громадянина України позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 він досяг повноліття, тобто саме з цієї дати починається перебіг позовної давності у даному випадку. Оскільки з позовом ОСОБА_1 звернувся 25.03.2019 року, то строк позовної давності ним не пропущений.

Крім того, згідно п. 1 ч. 1 ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на недоведеність суми витрат на правову допомогу є безпідставним з огляду на таке.

На підтвердження отримання правничої допомоги позивачем додано договір про надання правничої допомоги № 01-03/19 від 01 березня 2019 року та додаткову угоду № 1 до договору № 01-03/19 про надання правничої допомоги від 01 березня 2019 року, ордер на надання правової допомоги серії ВЛ № 000032721, розрахунок суми витрат за надану адвокатом правничу допомогу та квитанцію до прибуткового касового ордера. (а.с.22-23, 25, 26, 28), що є належними та допустимими доказами.

Форма квитанції до прибуткового касового ордера повністю відповідає типовій формі, визначеній у додатку до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні (пункт 25 розділу ІІІ), затвердженого постановою Національного банку України від 29.12.2017 року.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зістаттею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити висновки про те, що адвокатський гонорар може існувати в двох формах фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинна оплата, є кількість годин, помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1, 5 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приймаючи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги та погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом при вирішенні справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів звертає увагу, що в позовній заяві зазначено прізвище позивача як ОСОБА_1 , і це відповідає копії паспорта останнього, який є в матеріалах справи. Разом з тим, у тексті рішення суду першої інстанції прізвище позивача зазначено як ОСОБА_1 , що є підставою для виправлення описки відповідно до ст.. 269 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Іваничівського районного суду Волинської області від 11 червня 2019 рокув даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено18 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді