КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2019 року

м. Київ

справа № 761/26970/15-ц

провадження № 22-ц/824/4410/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Нечваль А.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2

треті особи - служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року у складі судді Волошина В.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_4, ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном; визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням; зняття з реєстрації місця проживання

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, треті особи: служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_7, ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання квартири спільною сумісною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном; визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням; зняття з реєстрації місця проживання. З урахуванням уточненої позовної заяви, просила суд усунути перешкоди в користуванні правом власності на квартиру АДРЕСА_1; визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме вказаною квартирою; примусово зняти відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з реєстраційного обліку у зазначеній вище квартирі.

В обґрунтування вимог указувала, що 08 грудня 2006 року шляхом укладення договору купівлі-продажу набула у власність квартиру АДРЕСА_1. На прохання свого сина ОСОБА_4 позивач надала дозвіл на проживання та реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі його дружині ОСОБА_2 та їхнім донькам ОСОБА_2, ОСОБА_7 на короткий період часу до вирішення питання щодо придбання ними власного житла у м. Києві. Вказувала, що на початку осені 2014 року сім'я відповідача ОСОБА_2 добровільно покинула квартиру позивача та переїхала до власної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, проте, відповідачі відмовилися вчинити відповідні дії зі зняття з реєстрації у квартирі на вимогу позивача та за новою адресою не зареєструвалися. Вважає, що відповідачі, які не проживають у квартирі позивача, втратили право користування квартирою внаслідок добровільної відмови від користування шляхом добровільного переселення у власне житло відповідно до статті 107 ЖК УРСР.

У січні 2016 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом та просила визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністюОСОБА_2В, ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Зустрічний позов обґрунтовувала тим, що вказана квартира була придбана за спільні сімейні кошти, а саме 76 650,00 грн. було надано позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 (свекрухою), 76 650,00 грн. надано чоловіком позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 та 289 365,00 грн. надано позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 з власного рахунку. Окрім того, зазначала, що після придбання спірної квартири в 2006 році нею та її чоловіком ОСОБА_4 за власний рахунок було проведено ремонтні роботи та облаштування вказаної квартири. Зазначає, що документально оформили право власності на спірну квартиру на відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 (свекруху), при цьому фактично власниками квартири були ОСОБА_1, ОСОБА_4 та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 Враховуючи те, що спірна квартира була набута в результаті спільної праці та за спільні кошти, просила суд визнати її спільною сумісною власністю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 28 січня 2019 року представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення в частині вирішення вимог за первісним позовом скасувати та ухвалити нове про задоволення первісного позову у повному обсязі.

Уважає рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову таким, що ухвалене із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а в частині відмови у задоволенні первісного позову - незаконним та необґрунтованим.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд, відмовляючи у задоволенні первісного позову, зазначив, що змінити підставу позову суд вправі лише за згодою позивача, проте не з'ясував думку ОСОБА_1 щодо зміни таких підстав. Окрім того, в оскаржуваному рішенні суд зазначив, що позивач обрала неправильний спосіб захисту на підставі статті 107 ЖК УРСР, проте, на думку представника позивача, зазначення конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору.

Зазначає, що суд відмовив у захисті цивільного права позивача за первісним позовом усупереч нормам цивільного законодавства.

06 березня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 на апеляційну скаргу, в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції -

без змін.

Представник Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації - ОСОБА_9 просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_10, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції, керуючись, зокрема, нормами статті 13 ЦПК України, статей 15, 16, 20 ЦК України, виходив з того, що позивач ОСОБА_1, яка є власником спірного житла, звернулася до суду за захистом свого права на підставі вимог статті 107 ЖК України, проте право членів сім'ї власника житла на користування таким житловим приміщенням регулюється нормами, передбаченими главою 32 ЦК України, і не може регулюватися нормами ЖК України. А також з того, що суд не наділений повноваженнями щодо зняття з реєстраційного обліку фізичних осіб.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року оскаржується в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном; визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням; зняття з реєстрації місця проживання, а тому в іншій частині апеляційним судом не перевіряється.

Судом установлено, що відповідно до договору купівлі - продажу від 08 грудня 2006 року ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_4.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Зі змісту довідки форми № 3 убачається, що в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_7, яка на час ухвалення рішення судом першої інстанції по справі була повнолітньою.

Відповідно до актів № 15 від 15 січня 2015 року, № 36 від 18 травня 2015 року та № 3 від 31 серпня 2015 року, підписаних консьєржами буд. 4-6 по вул. С.Руданського в м. Києві ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та майстром ЖЕК № 5 ТОВ «Новобудова», ОСОБА_2 та її доньки ОСОБА_7, ОСОБА_2 з жовтня 2014 року не мешкають в квартирі АДРЕСА_5. (т. 1 а.с. 8-10).

Згідно даних довідки про фактичне місце проживання особи № 136 від 27 серпня 2015 року, виданій позивачці за первісним позовом, остання дійсно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з чоловіком ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 11).

Частиною першою статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 убачається, що як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, остання посилається на положення статті 107 ЖК України.

Відповідно до положень статті 107 ЖК України наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 11 Постанови № 2 від 12 квітня 1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно п. 5 ст. 71 ЖК України (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р.) інваліди, влаштовані в будинки - інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов'язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст. 107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв'язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселення на жилу площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання (п. 3 постанови Ради Міністрів СРСР від 16 квітня 1988р. № 477 «Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи»).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої статтею 71 або статтею 107 Житлового кодексу України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України), при цьому спосіб захисту визначається або законом або договором (ст. 16 ЦК України). Вибір способу захисту залежить від позивача.

З урахуванням вищезазначених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

При цьому, стаття 5 ЦПК України встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, колегія погоджується з висновком місцевого суду, що звертаючись до суду з вимогами про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом визнання відповідачів за первісним позовом такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК України, ОСОБА_1 не вірно обрала спосіб захисту, оскільки остання не користується спірною квартирою на умовах найму, а вказана квартира належить їй на праві приватної власності.

Право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом регулюється нормами, передбаченими главою 32 ЦК України, зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України, і не може регулюватися нормами ЖК України, як зазначено в п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, а тому суд першої інстанції правильно вирішив, що вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні правом власності на квартиру АДРЕСА_6 та визнання відповідачів за первісним позовом такими, що втратили право користування цією квартирою на підставі статті 107 ЖК України задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, зокрема, здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, з висновком, що суд не наділений повноваженнями щодо зняття з реєстраційного обліку фізичних осіб, якого дійшов місцевий суд при розгляді даної справи, колегія погоджується та уважає його законним та обґрунтованим. Окрім того, вимога про зняття з місця реєстрації відповідачів за первісним позовом є похідною від основної вимоги про усунення перешкод у користуванні правом власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яка задоволенню не підлягає.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів вважає, що місцевий суд всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н ОВ И В :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набираєзаконної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено 12 березня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай