Справа № 127/8915/18
Провадження № 22-ц/801/430/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 рокуСправа № 127/8915/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Матківської М.В., Войтка Ю.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/8915/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2018 року, яке ухвалене суддею Луценко Л.В. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 16 год. 57 хв., повний текст судового рішення складено 15 листопада 2018 року,

в с т а н о в и в :

В квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи позовні вимоги тим, що у сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із позивачем ОСОБА_3

На даний час, позивач фактично самостійно утримує сина, забезпечує його фізичний, духовний розвиток, можливість навчатися. Зокрема, займається забезпеченням навчального процесу сина у КЗ «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №32 Вінницької міської ради», а також у закладі «Вінницька дитяча музична школа №2».

Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини і фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо утримання сина. В добровільному порядку домовитись про спільне утримання неповнолітньої дитини сторони не можуть.

Таким чином, позивач ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на свою користь на утримання неповнолітньої дитини аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 4300 грн., щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з даним позовом, тобто з 17 квітня 2018 року, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в твердій грошовій сумі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з даним позовом, тобто з 17 квітня 2018 року, до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення допущено до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2018 року є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також допущено неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 лютого 2019 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи, згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_5 зазначив, що вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просив його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 01 листопада 2006 року, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Вінниці, про що в Книзі реєстрації народжень 01 листопада 2006 року зроблено відповідний актовий запис за №3452, батьками якого є: ОСОБА_4, ОСОБА_3 (а.с.5).

Згідно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2017 року (справа №127/15551/17), визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6-7).

Неповнолітній син проживає разом із матір'ю, позивачем ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_2., згідно довідки Баранівської сільської ради Житомирської області №859 від 01 грудня 2017 року (а.с.9).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України № 2402-ІІІ від 26 квітня 2001 року «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. В даному випадку норми закону передбачають обов'язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей.

Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Визначаючи вказаний розмір аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_5 працює на посаді старшого лаборанта у Вінницькому державному педагогічному університеті ім. М. Коцюбинського, розмір заробітної плати якого складає 3 723 грн., що підтверджується довідкою Вінницького державного педагогічного університету ім. М. Коцюбинського від 04 травня 2018 року №111 та від 24 січня 2019 року №16.

На праві власності відповідачу належить 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 (а.с.43), а також на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,0603 га, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, зареєстрованого за №793 від 23 березня 2000 року, яка знаходиться в ССТ «Мрія» № діл.197 на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, що підтверджується довідкою Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області №08-02/670 від 03.07.2018 року (а.с.86).

В матеріалах справи міститься, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 31 травня 2018 року (справа №127/5638/18), згідно якого стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти у розмірі 1/6 частки від усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову, тобто з 15 березня 2018 року, до закінчення донькою навчання у Вінницькому національному технічному університеті, тобто до 30 червня 2021 року, але не більше як до досягнення останньою 23 років (а.с.104-107).

Таким чином, колегією суддів встановлено, що на утриманні у відповідача крім неповнолітнього сина ОСОБА_4, знаходиться його повнолітня донька ОСОБА_7, яка навчається в університеті.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, враховує, що ОСОБА_8 є працездатною особою, його заробітна плата є невисокою (3723 грн.), на утриманні знаходиться інша повнолітня дитина, якій він надає матеріальну допомогу, тому, погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17 квітня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів, відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки позивач не надала суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що відповідач, крім заробітної плати, яку він отримує у Вінницькому державному педагогічному університеті ім. М. Коцюбинського, має інші доходи та може надавати неповнолітньому сину матеріальну допомогу у визначеному нею розмірі 4300 грн.

Крім того, будь-яких інших доходів, крім заробітної плати, відповідач не має, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №3641/08-01-13/Є (а.с.33).

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на ту обставину, що при визначенні суми стягнення аліментів міським судом не враховано всі обставини справи, є необґрунтованими та спростовуються наявними матеріалами справи.

Також, колегія суддів, звертає увагу позивача на те, що вона не позбавлена можливості для звернення до суду з відповідним позовом про стягнення додаткових витрат на дитину (ст.185 СК України).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді: Матківська М.В.

Войтко Ю.Б.