Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 242/5549/16-ц

провадження № 61-29780св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 нарішення Апеляційного суду Донецької області від 05 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Новосьолової Г. Г., Груіцької Л. О., Новосядлої В. М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2008 року належить квартира АДРЕСА_1 , яку він придбав за грошові кошти, які отримав за договором іпотечного кредиту від 12 червня

2008 року № 3640, укладеного з відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»). Також посилалась на те, що указана квартира була придбана відповідачем під час їхнього сумісного проживання без реєстрації шлюбу, який вони зареєстрували

02 липня 2011 року та рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2016 року розірвали. Вважала, що оскільки вона разом із відповідачем сплачувала щомісячно грошові кошти за указаним кредитним договором, тому має право на 1/2 частини таких коштів, які були сплачені за таким договором.

З урахуванням викладеного та уточнень позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь 90 402,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 21 лютого

2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази на підтвердження факту сплати іпотечного кредиту за договором від 12 червня 2008 року № 3640, який не породжує жодного зобов`язання для неї, оскільки такий договір було укладено відповідачем до шлюбу з позивачем на придбання особистого житла, що унеможливлює використання кредиту в інтересах сім`ї, яку ще не створено.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 05 жовтня 2017 року рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 54 397,70 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд виходив із того, що під час перебування у шлюбі обидві сторони працювали та отримували заробітну плату, яка у відповідності до вимог статті 61 СК України є їхньою спільною сумісною власністю, яку вони витрачали на виконання вимог кредитного договору від 12 червня 2008 року, а тому позивач має право на відшкодування 1/2 частини сплачених грошових коштів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 рокуОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що квартира

АДРЕСА_1 була придбана відповідачем за кредитні кошти на підставі кредитного договору від 12 червня 2008 року, укладеного між ним та ВАТ «Державний ощадний банк України», та набута у власність задовго до шлюбу з позивачем, а тому заявник вважає, що указана квартира є його приватною власністю. Також відсутні підстави вважати, що така угода була укладена в інтересах сім`ї, оскільки кредитний договір та договір купівлі-продажу квартири укладені у червні 2008 року, а шлюб з позивачем зареєстровано у липні 2011 року. Разом з тим посилався на те, що стягнення грошових коштів, які апеляційний суд вважав спільними сумісними коштами, за рахунок яких у період браку виконувалися кредитні зобов`язання, мають враховуватися при поділі майна подружжя, а при відсутності спору між подружжям про поділ майна, стягнення грошових коштів у спосіб зазначений в оскаржуваному рішенні законом не передбачено. У зв`язку із чим вважає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У грудні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 12 червня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 110 000,00 грн, строком до

11 червня 2028 року, для придбання квартири АДРЕСА_1 .

Того ж дня між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останній придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

02 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції у Донецької області, актова запис

№ 70, який у подальшому рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 26 жовтня 2016 року розірвано.

Також під час розгляду судами попередніх інстанцій даної справи було встановлено, що зобов`язання за вказаним кредитним договором виконувалось і виконується ОСОБА_2 , що підтверджується копіями квитанцій про сплату відповідних коштів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Одним з найважливіших чинників, що впливають на поділ майна подружжя та розмір часток кожного з подружжя у спільному майні, є стан погашення кредиту. Якщо на дату поділу майна кредит повністю погашений - спільне сумісне майно подружжя підлягає поділу між чоловіком та дружиною за загальним правилом рівності часток.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 607/4701/13-ц, від 09 січня 2019 року у справі № 643/4589/15-ц, зроблено висновок про те, що позивач вправі вимагати стягнення із відповідача Ѕ частини вартості спірного майна, а не стягнення грошової компенсації виплаченого кредиту, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника, а не кошти, за які подружжям було набуте спільне майно у період шлюбу.

У зв`язку з наведеним, висновки апеляційного суду про те, що позивач має право на відшкодування 1/2 частини сплачених грошових коштів, оскільки під час перебування у шлюбі обидві сторони працювали та отримували заробітну плату, яка у відповідності до вимог статті 61 СК України є їхньою спільною сумісною власністю, яку вони витрачали на виконання вимог кредитного договору від 12 червня 2008 року є помилковими та такими, що не відповідають вищевикладеним вимогам закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо судових витрат

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги - 768,00 грн.

Керуючись частиною 13 статті 141, статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 05 жовтня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768,00 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

В. П. Курило