ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 597/509/18Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/817/206/19 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Костів О. З., Сташків Б. І.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

з участю сторін - позивача ОСОБА_1 і її представника адвоката

ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 597/509/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 23 листопада 2018 року, постановлене суддею Дудяком С.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником житлового будинку в АДРЕСА_1. Внаслідок зведення її сусідом ОСОБА_3 на межі їхніх земельних ділянок малої архітектурної споруди для господарських потреб, яка примикає до її помешкання, їй чиняться перешкоди в користуванні будинком і земельною ділянкою для обслуговування будинку, що полягають у відсутності доступу до стіни її будівлі з метою проведення поточних ремонтів, у руйнуванні стін будинку через цілодобову відсутність доступу сонячного проміння тощо. В зв'язку з цим, просила зобов'язати відповідача знести самовільно збудовану на межі їх земельних ділянок споруду.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 23 листопада 2018 року позов задоволено. Зобов'язано ОСОБА_3 знести за власний рахунок самочинно збудовану споруду, що знаходиться в АДРЕСА_2 та впритул примикає до помешкання ОСОБА_1, що розташоване в АДРЕСА_3.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду, вважаючи таке незаконним, прийнятим у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, порушенням норм процесуального права та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на невірне встановлення судом обставин справи, й зокрема, в частині проведення ним у 2010 році самочинного будівництва господарської споруди в будинковолодінні по АДРЕСА_4, оскільки будинок, господарські будівлі і споруди за вказаною адресою були побудовані його батьком ОСОБА_5 в 1960-1988 роках та успадковані ним після смерті батька в грудні 2012 року, а також в частині спорудження ОСОБА_1 у 2013 році свого будинку, оскільки в 2013 році позивачем лише було виготовлено технічний паспорт на будинок, у якому рік забудови зазначено - 1939 рік.

На думку відповідача, позивачем не доведено ні факту порушення її права, ні наявності в неї права на звернення до суду (зокрема, що вона є власником будинку та земельної ділянки).

Вважає безпідставними висновки суду в частині порушення прав позивача з посиланням на фотознімки житлової кімнати належного їй будинку, що мокріє, в той час як висновок експерта з приводу причин утворення відповідних пошкоджень у матеріалах справи відсутній.

Таким, що не відповідає фактичним обставинам вважає посилання суду в рішенні на факт визнання сторонами і відсутності необхідності в доказуванні тієї обставини, що ОСОБА_1 є власником будинковолодіння по АДРЕСА_5. При цьому, даний факт ним заперечувався саме в зв'язку з зазначенням позивачем у позовній заяві про будівництво нею будинку в 2013 році.

Крім цього, звертає увагу на ненадання судом оцінки поясненням позивача щодо будівництва нею добудови до будинку впритул до існуючих господарських споруд, належних на праві власності йому та факту зведення усіх господарських будівель його батьками. При цьому, з урахуванням факту видачі позивачу технічного паспорта на будинок у 2013 році, в той час як рік забудови такого зазначено 1939 р., вважає самочинним будівництвом зведеної позивачем добудови, а не його господарської будівлі.

Порушення норм процесуального права вбачає у викладенні судом резолютивної частини рішення у змісті, що не відповідає позовним вимогам ОСОБА_1, викладеним у прохальній частині позовної заяви, що, на його думку, свідчить про вихід за межі заявлених позивачем вимог.

Наголошує також на тому, що всупереч вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України, судом під час розгляду справи судом було долучено надані позивачем докази (правовстановлюючі документи на будинок і земельну ділянку для його обслуговування), які нею при зверненні до суду не подавалися й в подальшому йому, як стороні по справі, не надсилалися.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Позивач ОСОБА_1 і її представник адвокат ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнали, вважаючи її безпідставною й такою, що до задоволення не підлягає.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 23 листопада 2004 року позивач ОСОБА_1 набула в дар від своєї матері ОСОБА_6 житловий будинок НОМЕР_1 з належними до нього будовами і спорудами, розташований по АДРЕСА_6 (а.с.45).

Даний житловий будинок збудовано в 1939 році (а.с.8).

Відповідач ОСОБА_3 є власником будинковолодіння, що розташоване в АДРЕСА_7, успадкованого ним після смерті батька ОСОБА_5 у грудні 2012 року (а.с. 32).

Будинковолодіння ОСОБА_5 зведено у 1982 році, прибудову до нього та світлицю у 1988 році, літню кухню, тамбур та стайню у 1960 році (а.с. 34-38).

29 серпня 2017 року ОСОБА_1 зверталася до Зеленогайської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області з заявою, в якій просила зобов'язати ОСОБА_3 розібрати господарську споруду, яка знаходиться на її території і прилягає до зовнішньої стіни будинку (а.с. 9).

Актом № 05 земельно-узгоджувальної комісії від 13 вересня 2017 року встановлено, що частина кладовки ОСОБА_3 знаходиться на території земельної ділянки ОСОБА_1, стіна даної прибудови в кімнаті мокріє, що створює погані умови для використання даної забудови, несуться зайві матеріальні витрати. Комісія рекомендувала ОСОБА_3 усунуту дані зауваження, дотримуватися правил використання земельних ділянок за їх цільовим призначенням (а.с.10).

Конституцією України передбачено захист права власності.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Відповідно до ч.ч. 4, 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Згідно вимог ст. 376 ЦК вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (правова позиція у справі № 6-180цс14, викладена в Постанові Верховного Суду України від 19.11.2014 року).

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що внаслідок здійснення відповідачем будівництва господарської споруди, що частково знаходиться на земельній ділянці позивача та впритул примикає до будинку останньої, позивачу ОСОБА_1 чиняться перешкоди в користуванні належним їй на праві власності будинком.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений з урахуванням наявних у справі доказів і повністю відповідає вимогам закону.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції в частині відсутності правових підстав для застосування до вимог позивача строку позовної давності, оскільки негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення, тобто, будучи власником будинку позивач упродовж усього часу наявності в неї перешкод у користуванні своє власністю не може бути обмеженою у праві звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні цього права. Відповідна правова позиція висловлена Великою палатою Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року в справі № 653/1096/16-ц, що у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинно бути враховано судом при виборі і застосуванні відповідної норми права до спірних правовідносин.

Само по собі помилкове посилання суду на те, що позивачем не пропущено строк позовної давності з підстав, що з моменту виявлення факту порушення її прав вона зверталася для досудового врегулювання спору до Зеленогайської сільської ради, замість того, що на дані правовідносини строк позовної давності не поширюється, на думку колегії суддів, як таке, що не впливає на кінцеве рішення в даній справі, не може бути підставою для скасування такого рішення.

Доводи апеляційної скарги відповідача в частині невірного встановлення судом обставин справи що стосується проведення ним у 2010 році самочинного будівництва господарської споруди в будинковолодінні по АДРЕСА_4 та спорудження позивачем свого будинку в 2013 році, в той час як фактично господарські будівлі і споруди були побудовані його батьком ОСОБА_5 в 1960-1988 роках та успадковані ним після смерті батька в грудні 2012 року, а будинок позивача споруджено у 1939 році колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, як вбачається зі змісту рішення (а.с. 67 на звор.) судом вищевказані обставини не встановлювались. Разом з тим, ні факт зведення господарських будівель і споруд батьком позивача (а не ним самим), ні дата зведення таких господарських споруд у 2010 році замість 1960-1988 р.р. правового значення для вирішення даного спору не мають.

Доводи апеляційної скарги в частині недоведеності позивачем факту порушення її прав та факту наявності в неї права на звернення до суду колегія суддів вважає безпідставними, як такі, що спростовуються наявними у справі письмовими доказами: реєстраційним посвідченням від 28.01.2005 року (а.с. 44), договором дарування від 23.11.2004 року (а.с. 44) заявою ОСОБА_1 від 28.08.2017 року на адресу голови сільради про зобов'язання усунення порушень ОСОБА_3 (а.с.9), актом № 5 земельно-узгоджувальної комісії від 13.09.2017 року (а.с. 10).

Не погоджується колегія суддів і доводами апеляційної скарги відповідача в частині незаконності рішення суду з посиланням на безпідставність зроблених судом висновків щодо порушення прав позивача з посиланням на фотознімки житлової кімнати належного їй будинку, що мокріє, в той час як висновок експерта з приводу причин утворення відповідних пошкоджень у матеріалах справи відсутній, оскільки про порушення прав позивача свідчить навіть сам по собі факт спорудження стіни належної відповідачу будівлі впритул до стіни будинку позивача на земельній ділянці, призначеній для обслуговування її будинку, що унеможливлює доступ ОСОБА_1 до належного їй на праві власності будинку з метою проведення, в тому числі, й будь-яких, зовнішніх ремонтів, що було однією з підстав заявлених нею позовних вимог (п.3 позовної заяви), й що відповідачем у судовому засіданні не було спростовано. Тому, з урахуванням вказаної обставини, посилання суду на мокріння стіни кімнати позивача зсередини, навіть за обставин недоведеності належними й допустимими доказами причин такого мокріння і пошкоджень в кімнаті, суттєво не вплине на висновок суду про наявність порушення права власності позивача діями відповідача, якому належить на праві власності споруда, що примикає впритул до стіни будинку ОСОБА_1 й унеможливлює доступ останньої до належного їй на праві власності будинку зовні та земельної ділянки для обслуговування будинку.

Доводи апеляційної скарги відповідача в частині невідповідності фактичним обставинам посилання суду в рішенні на факт визнання сторонами і відсутності необхідності в доказуванні тієї обставини, що ОСОБА_1 є власником будинковолодіння по АДРЕСА_5 з підстав, що даний факт ним заперечувався в зв'язку з зазначенням позивачем у позовній заяві про будівництво нею будинку в 2013 році, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки наявність в матеріалах справи належних і допустимих доказів, що підтверджують право власності позивача на будинок і як наслідок, - на земельну ділянку для обслуговування будинку, про які згадувалось вище, спростовує заперечення відповідача ОСОБА_3 в цій частині, а тому не може бути підставою для скасування рішення в зв'язку з недоведеністю позивачем права власності на будинок і частину земельної ділянки, необхідної для його обслуговування.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо ненадання судом оцінки його поясненням у частині зведення усіх господарських будівель його батьками колегія суддів до уваги не приймає, оскільки на час звернення позивача з даним позовом власником усіх будівель і споруд був саме відповідач ОСОБА_3, що останнім не заперечується й з приводу чого до відзиву ним було долучено відповідні докази (а.с. 32-33), а тому, саме на нього відповідно до вимог закону покладено обов'язок усунути перешкоди в користуванні власністю позивача.

Безпідставними є й доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо ненадання судом належної правової оцінки поясненням позивача в частині проведення нею добудови до свого будинку впритул до існуючих належних йому на праві власності господарських споруд, оскільки відповідачем не спростовано встановлений земельно-узгоджувальною комісією Зеленогайської сільської ради, до складу якої входив, у тому числі, спеціаліст з земельних питань ОСОБА_7, факт знаходження частини кладовки ОСОБА_3 на території земельної ділянки ОСОБА_8 (а.с. 10) та не надано належних і допустимих доказів, що хоча б якась частина побудованої ОСОБА_1 прибудови знаходиться на його земельній ділянці.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи апеляційної скарги в частині порушення судом норм процесуального права, що полягають у викладенні судом резолютивної частини рішення за змістом, який не відповідає позовним вимогам ОСОБА_1, викладеним у прохальній частині позовної заяви, що на його думку, свідчить про вихід за межі заявлених позивачем вимог, оскільки зазначення в резолютивній частині рішення судом про знесення відповідачем саме тієї частини споруди, що впритул примикає до помешкання ОСОБА_1, в той час як позовна заява містить загальну вимогу про знесення самочинно збудованої споруди, свідчить лише про уточнення судом частини споруди, яку необхідно знести, з метою уникнення в подальшому можливих роз'яснень рішення щодо примусового його виконання, а не про вихід за межі позовних вимог, як помилково вважає відповідач.

Безпідставними, на думку колегії суддів є й доводи апеляційної скарги в частині порушення норм процесуального права, як підстави для скасування рішення суду, з посиланням на долучення судом всупереч вимог ч. 9 ст. 83 ЦПК України під час розгляду справи наданих позивачем доказів (правовстановлюючих документів на будинок і земельну ділянку для його обслуговування), які при зверненні до суду не подавалися, й в подальшому йому, як стороні по справі, не надсилалися, оскільки, як вбачається з матеріалів справи вказані докази були судом долучені в підготовчому судовому засіданні 10.07.2018 року, після того, як позивачем було отримано надісланий їй 05.07.2018 року відзив відповідача, з якого вона дізналася, які саме обставини ним не визнавалися, що відповідно стверджується журналом судового засідання (а.с. 47) й в повній мірі відповідає меті проведення підготовчого засідання, визначеній ст. 196 та діям суду, які проводяться в підготовчому засіданні, визначеним ст. 197 ЦПК України. Що стосується долучених судом доказів, які не були надіслані відповідачу заздалегідь, то ч. 9 ст. 83 ЦПК України передбачає альтернативу (надіслання або вручення доказів іншому учаснику), й у зв'язку з тим, що такі не могли бути вручені відповідачу, який на власний розсуд розпорядився своїми правами, заявивши клопотання про проведення попереднього засідання у його відсутності (а.с. 30), суд першої інстанції правомірно долучив докази, які не були вручені відповідачу. Також, з урахуванням того, що інформація про зареєстровані права на нерухоме майно, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є відкритою та загальнодоступною, в суду не було передбачених законом (ч. 9 ст. 83 ЦПК) підстав не брати до уваги докази про зареєстроване право власності позивача на будинок.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, як такі, що висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для скасування ухваленого у справі рішення, а тому апеляційна скарга відповідача до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. ч.1 ст.35; ч.1 ст.259; ч.1 п.1 ст.374; ст. 375; ч.1 ст.381; ст.382; ст.384; ч.1 ст.390 цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 23 листопада 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 04 лютого 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи