Провадження 2/127/5201/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2019 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Кравчук Т.В.

розглянувши в загальному провадженні у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

28.11.2018 року судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності (а.с. 2-4), яка була уточнена позивачем 12.12.2018 року (а.с.25-26) і мотивована тим, що з 1976 по 1989 рік позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . До 1985 року вони із донькою проживали в Ѕ частці будинку АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_5 успадкував в 1975 році.

Даний будинок є довоєнною побудовою і на час укладення між ними шлюбу перебував у непридатному для проживання стані, без зручностей, тому в 1978 році за спільні кошти вони прибудували сіни літ. «а1», де обладнали кухню і ванну, а в 1984 році побудували сарай літ. «Б», про що зазначено в технічному паспорті від 16.04.1997 року. Дані побудови були зведені самочинно.

В 1985 році ОСОБА_5 поїхав до Російської Федерації на роботу і залишився там жити, а в 1989 році за ініціативою чоловіка їх шлюб був розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, спадкоємцем була ОСОБА_2 . На сьогоднішній день власниками будинковолодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , земельна ділянка під будинковолодінням не приватизована.

02.08.2017 року позивач отримала в КП «ВМБТІ» технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 . Згідно інвентаризаційних даних, сарай літ. «Б» та сіни літ. «а1», де розташовані приміщення 2-1 кухні та 2-2 ванни не є самочинно зведеними, оскільки відповідно до п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держкомбуду України № 127 від 24.05.2001 року, з 09.08.2012 року не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року.

На підставі звіту про оцінку, вартість спірних приміщень 2-1, 2-2 складає 126 446,87 грн., відповідно, 1/2 частка вартості даних приміщень складає 63 223,44 грн. Вартість сараю літ. «Б» складає 2 650 грн., 1/2 частка вартості якого складає 1 325 грн., а загалом 1/2 частка вартості спірних приміщень складає 64 548,44 грн.

Із врахуванням зазначеної Інструкції, ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв в 1976-1989 роках, ст.ст. 60, 68, 69 Сімейного кодексу України, позивач вважає, що сарай літ. «Б» та сіни літ. «а1», де розташовані приміщення 2-1 кухні площею 8,1 кв.м. та 2-2 ванни площею 3,0 кв.м., є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_5 . Оскільки їх шлюб розірваний, просила поділити спірне майно у рівних частках та визнати за нею право власності на 1/2 частку сіней літ. «а1», де обладнано кухню 2-1 площею 8,1 кв.м. та ванну 2-2 площею 3,0 кв.м., 1/2 частку сараю літ. «Б», розташованих на території будинковолодіння АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 уточнений позов підтримав за обставин, що у ньому викладені. Пояснив, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5 , подружжя спільно побудувало сарай літ. «Б» та сіни літ. «а1», де розташовані приміщення 2-1 кухні та 2-2 ванної. Дана прибудова була здійснена до частини будинку, в якій вони проживали. Тому дане майно є спільною сумісною власністю подружжя і відповідно до КпШС 1/2 частка належить ОСОБА_1 . Просив врахувати, що іншого нерухомого майна позивач у власності не має.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Чубенко С.В. позов не визнала, надала відзив на позов, який приєднаний до матеріалів справи (а.с. 94-96). Наголошувала, що позивач зверталась з аналогічними вимогами до суду і їй було відмовлено в задоволенні позову. Спірне майно належало покійному ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, тому було його особистою власністю. Позивач не зверталась до нотаріуса після смерті ОСОБА_5 , не пред`являла будь-яких вимог до спадкоємців. Зауважила, що судами неодноразово розглядались справи за позовами ОСОБА_1 щодо цього майна, в тому числі про визнання права власності і про стягнення грошової компенсації. Так, у справі № 127/15831/13-ц було встановлено, що майно, на яке претендує позивач, не є спільною сумісною власністю подружжя, тому воно не може бути поділене і на його частину не може бути визнано право власності. Звертала увагу на те, що спірна прибудова та сарай є підсобними приміщеннями, це частка від цілого, а на підсобні приміщення окреме визнання права власності не допустиме. На даний час позивач займає будинок без достатньої правової підстави і з 2013 року подає різні безпідставні позови та зволікає з виселенням. Просила відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвокат Шиманський В.М. позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, надав письмовий відзив на позов, що приєднаний до матеріалів справи (а.с. 53-54). Суду пояснив, що колишній чоловік позивача - ОСОБА_5 ще до реєстрації шлюбу з позивачем в порядку спадкування набув у власність 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 . Прибудова, на яку претендує позивач, згідно інвентаризаційних даних, існувала ще до реєстрації між ними шлюбу, тому не є їх спільною власністю і не може бути визнана майном подружжя. Наголосив, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась із різними позовними вимогами з метою набути у власність частку зазначеного будинку, однак її позови є безпідставними. Вважає, що вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, проте в разі, якщо суд дійде іншого висновку, просив застосувати позовну давність, про що подав заяву (а.с. 104).

Судом вчинені наступні процесуальні дії у справі.

03.12.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху для усунення недоліків (а.с. 22).

14.12.2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято до розгляду та відкрито загальне провадження у справі № 127/30447/18 (а.с. 27).

01.03.2019 року підготовче провадження у справі закрите (а.с. 99).

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та матеріали інвентаризаційної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

До правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню відповідні норми КпШС, який діяв в період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , а також норми ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрували шлюб 10.07.1976 року (а.с. 5).

Свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 видане 16.11.1989 року Ленінським ЗАГС м. Комсомольськ-на-Амурі (а.с. 6).

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.03.1975 року ОСОБА_5 був власником половини будинку з відповідною часткою службових будівель, що в АДРЕСА_1 (а.с. 12). Рішенням Вінницької міської ради від 25.12.2015 № 71 «Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в місті Вінниця» вулицю Ленський подій перейменовано на вулицю Агатангела Кримського.

Будинок поділений в натурі не був. Згідно пояснень учасників справи в приміщеннях 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6 проживав ОСОБА_5 з позивачем. Згідно технічного паспорта, виготовленого «ВООБТІ» 16.04.1997 року, приміщення 2-1 площею 8,1 кв.м. та 2-2 площею 3 кв.м., що в сінях «а1», згідно відмітки техніка від 16.04.1997 року, є самовільно збудованими (а.с. 8).

Станом на день розгляду справи співвласниками будинку по Ѕ частці є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Так, 09.06.2015 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_3 1/2 частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 , про що було складено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу (а.с. 16-18, 63).

Власником 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 06.11.1998 року є ОСОБА_4 (а.с. 64).

Згідно технічного паспорту, виготовленого 16.04.1997 року, сіни "а1" та сарай "Б" збудовані самочинно в 1978 та 1984 роках відповідно (а.с. 7-9).

З повідомлення КП «ВМБТІ» від 26.06.2017 року (а.с. 15) вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 8992 на будинковолодіння АДРЕСА_1 , станом на 03.07.2013 року (остання дата технічної інвентаризації) на земельній ділянці виявлено самочинно збудовані прибудову літ. «а1» (кухня 2-1, ванна 2-2) загальною площею 11,1 кв.м. та сарай літ. «Б», а також роз`яснено, що згідно п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2017 року, зареєстрованої в МЮУ 10.07.2001 року за № 582/5773 зі змінами, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року (для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків). З метою внесення змін в матеріали інвентаризаційної справи запропоновано звернутись в КП «ВМБТІ». В технічному паспорті, виготовленому КП «ВМБТІ» 02.08.2017 року на замовлення ОСОБА_1 відмітки про те, що вищезазначені сіни є самовільно збудованими, немає (а.с. 10-11).

Бувший співвласник будинку ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19). Після смерті ОСОБА_5 08.12.2015 року з заявою про прийняття спадщини звернулась його дружина - ОСОБА_2 (а.с. 20).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначала, що разом із ОСОБА_5 в період шлюбу вони побудували сіни «а1» та сарай «Б», тому в силу ст. 22 КпШС вона набула право власності на Ѕ частку цих приміщень.

Суд вважає таке твердження безпідставним, виходячи з наступного.

Статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент реєстрації шлюбу позивача з ОСОБА_5 , втратив чинність 27.07.2010 року, передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 28 даного Кодексу визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до вимог статті 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до вимог ст. 78, 79 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як було встановлено в судовому засіданні, будинок АДРЕСА_1 в натурі між співвласниками не поділений, земельна ділянка не приватизована, порядок користування земельною ділянкою не встановлювався.

Ѕ частка даного будинку належала на праві особистої власності ОСОБА_5 , оскільки була успадкована ним після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто право власності набуте ним ще до реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 (ст. 24 КпШС).

Згідно інвентаризаційних даних за 1953 рік сарай "Б" та веранда "а1" існували ще до набуття права власності ОСОБА_5 на цю частку будинку (а.с. 55-57).

Позивачем до позовної заяви не надано жодного доказу того, що в період шлюбу із ОСОБА_5 вони побудували нерухоме майно, на яке вони набули право спільної сумісної власності.

Судами з 2013 року неодноразово розглядались справи за позовом ОСОБА_1 щодо набуття права спільної власності на частку будинку АДРЕСА_1 .

Зокрема, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 27.06.2013 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2013 року у справі № 212/9625/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна скасоване та ухвалено нове. В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа: Вінницька міська рада про поділ майна подружжя - відмовлено (а.с. 58-62). Апеляційною інстанцією встановлено, що Ѕ частка будинку була особистою власністю ОСОБА_5 , а всі роботи по покращенню житлових умов були здійснені поза межами сімейних стосунків, зокрема після розірвання шлюбу ОСОБА_1. (а.с. 61-62). Оскільки позивач не довела своє право власності на частку будинку як на майно, що набуте в період шлюбу, апеляційною інстанцією було визнано, що суд першої інстанції при поділі майна подружжя і визнанні за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку будинку АДРЕСА_1 помилково застосував положення КпШС та СК України. Роз`яснив право на відшкодування власником будинку ( ОСОБА_5 ) понесених позивачем витрат на поліпшення житлового стану будинку.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 3 ст. 82 ЦПК України).

Тому обставина, що сіни «а1» та сарай «Б» є спільною сумісною власністю подружжя, не підлягає доказуванню.

Крім того, ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів - витрат на ремонтні роботи у Ѕ частині будинку по АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 . В ході судових засідань сторони визнали, що з 1976 року по 1989 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, до 1985 року сім`я проживала в Ѕ частці будинку, який ОСОБА_5 успадкував в 1975 році, а після розірвання шлюбу в 1989 році позивач разом з донькою залишилась проживати в будинку, який належав відповідачу. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2015 року у справі № 127/15831/13-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Апеляційною інстанцією також було встановлено, що ОСОБА_1 проживала в будинку як член сім`ї власника - ОСОБА_5 , тому зобов`язана була сплачувати комунальні платежі, забезпечувати схоронність житла, дотримуватись правил утримання будинку, проводити ремонтні роботи тощо. Договору з власником будинку на проведення капітального ремонту, а також про те, що право власності перейде до ОСОБА_1 , не було (а.с. 84-87).

Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач ОСОБА_1 в даному позові - щодо набуття права власності на частку будинку як на спільне майно подружжя вже були встановлені при розгляді справ № 212/9625/12 і № 127/15831/13-ц, тому в силу ст.. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Крім того, вимога ОСОБА_1 щодо визнання права власності на Ѕ частку сіней «а1», де обладнано кухню 2-1, площею 8,1 кв.м. та ванну 2-2, площею 3,0 кв.м., сараю «Б» не підлягає задоволенню також з тієї підстави, що це майно є приналежністю до головної речі - частки житлового будинку.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

І приналежність, і основна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а її приналежність - залежне, допоміжне і слугує найкращому використанню головної речі і сприяє функціонуванню головної речі і не має сама по собі самостійного господарського значення.

Статтею 187 ЦК України визначено, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

У разі переходу права на річ за правочином чи за іншою підставою окремі її складові частини не підлягають відокремленню.

Враховуючи норми ст.ст. 186, 380, 381 ЦК України господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі і споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може.

Тому правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку сіней «а1» та сараю «Б» як на самостійні об`єкти немає.

Судові витрати - сплачений ОСОБА_1 28.11.2018 року судовий збір в сумі 704,80 грн. (а.с. 1) - слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 186, 187 ЦК України, ст..ст. 22, 24 КпШС, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності - відмовити.

Судовий збір залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог ст.ст. 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року).

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 ;

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складене 31 липня 2019 року.

Суддя: