САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/1763/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2019 року Самарський районній суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Ажмяковій Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро матеріали цивільної справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним,

за участі: представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Черкавського Ю.С., -

ВСТАНОВИВ:

04.04.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: ОСОБА_2 про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 11.06.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ним було укладено кредитний договір №095045. Відповідно до кредитного договору відповідач зобов`язався надати позивачу грошові кошти на умовах забезпеченості та цільового характеру використання, а саме купівлю нерухомості, у розмірі 19000 доларів США зі сплатою 13% річних та комісій, з кінцевим терміном повернення до 10.06.2028 року. 11.06.2008 року у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором було укладено договір поруки №095045/2 між позивачем, відповідачем та третьою особою ОСОБА_2 . Так, відповідач перед укладенням договору порушив встановлений законодавством порядок, не повідомивши позивача про кредитні умови, зокрема: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак, а ні додатком №2 до кредитного договору, а ні самим кредитним договором не визначена сукупна вартість кредиту, тобто відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Т.ч. кредитор при укладенні кредитного договору з позичальником ввів в оману, не виконавши всі вимоги встановлені ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також зазначивши у кредитному договорі та додатку №2 до нього нечіткий, незрозумілий спосіб загальної вартості кредиту для споживача. Крім того, зазначені витрати комісії не є послугою у визначенні ЗУ «Про захист прав споживачів», тому комісії банк не мав права встановлювати. Також є незрозумілим чому була підвищена процентна ставка з 13% до 13,50%. Банком не надано жодної інформації щодо підстав підвищення процентної ставки за кредитним договором та належного повідомлення позичальника про підвищення процентної ставки за користування кредитом. Позивач зазначає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір кредиту №095045 від 11.06.2008 року, укладений між ним та АКБ «Укрсоцбанк».

28 квітня 2017 року ухвалою суду провадження у справі було відкрито та призначено справу до судового розгляду (а.с.18).

06 червня 2017 року від представника відповідача надійшли заперечення відповідно до яких останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строк позовної давності (а.с.24-25).

Після уточнень позовних вимог позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним Договір кредиту №095045 від 11.06.2008 року, укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 та застосувати наслідки недійсності правочину, визнати недійсним договір іпотеки від 11.06.2008 року укладений між АКБ «Укрсоцбанк» та позивачем.

18.12.2018 року від представника позивача надійшло клопотання про призначення судової економічної експертизи (а.с.214-216).

28.01.2019 року ухвалою суду по справі було призначено судову економічну експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (а.с.224-226).

19.02.2019 року від представника відповідача надійшла апеляційна скарга на ухвалу суду від 28.01.2019 року про призначення експертизи (т.2 а.с.166-169).

19.04.2019 року постановою Дніпровського апеляційного суду ухвалу суду про призначення експертизи скасовано, справу направлена для продовження розгляду (т.2 а.с.205-207).

28.05.2019 року представник заявника подав заяву про призначення судової економічної експертизи (т.2 а.с.216-218).

13.06.2019 року ухвалою суду в задоволені клопотання позивача про призначення експертизи було відмовлено (т.2 а.с.225-228).

Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позовні вимоги на підставі викладених у позові обставин.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що позивач при укладенні договору був ознайомлений з його умовами відповідно до вимог чинного законодавства, крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, який він попросив застосувати.

Вислухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що 11.06.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» в особі заступника начальника Самарського відділення Дніпропетровської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту №095045, відповідно до якого позивач отримав на умовах повернення, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 19000 доларів США зі сплатою 13,00% річних та комісій з кінцевим терміном повернення до 10.06.2028 року (а.с. 9-13)

Факт отримання грошових коштів з метою придбання нерухомості підтверджується заявою на видачу готівки №08-4 (а.с. 55).

11.06.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір №095045/1, предметом якої є квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с.77-78).

11.06.2008 року в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором було укладено договір поруки №095045/2 між банком, позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позивач посилається на ті обставини, що відповідач перед укладенням договору порушив встановлений законодавством порядок, не повідомивши позивача про кредитні умови, зокрема: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Також позивач зазначає, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за користування кредитом.

Так, відповідно до п.27 Кредитного договору встановлено, що у разі зміни кредитної політики внаслідок рішень законодавчої або виконавчої влади, НБУ, а також в разі настання іншої події, яка має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора та яке залежить від волі сторін, кредитор має право змінити (збільшити, зменшити) процентну ставку за користування кредитом, що визначена у п.1.1 Кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи позивач був ознайомлений з даним пунктом кредитного договору (а.с.9-13), і надалі з попередньою інформацією про умови кредитування фізичних осіб на придбання нерухомості на вторинному ринку, розписом сукупної вартості кредиту, значенням реальної процентної ставки та абсолютним значенням подорожчання кредиту, шляхом особистого підписання вищезазначених документів (а.с.60-68), та відповідно до положень п.6 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» не скористався своїм правом відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин протягом чотирнадцяти днів, починаючи з моменту отримання примірника договору.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст. 546, ст.549 ЦК України зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов`язання (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

При цьому законодавством визначено декілька наслідків невідповідності правочину нормам актів цивільного законодавства: недійсність правочину або його нікчемність у випадках, визначених законом (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається із матеріалів справи, на момент підписання договору його істотні умови позивачем були погоджені та прийняті, доказів відсутності волевиявлення позивача на його укладення не надано.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 цього Закону містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема їх несправедливості.

За змістом частин п`ятої, шостої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, порушення принципу добросовісності (пункт 6 частини першої статті, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, спричинення істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдання шкоди споживачеві.

Ніяких зауважень з приводу встановлених умов договору позивач не зробив при укладенні та прийняв умови кредитного договору, викладені у його тексті, послідовно виконуючи свої обов`язки протягом тривалого строку.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Відповідач, в свою чергу, надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору. Зважаючи на те, що в момент укладення договору кредиту позичальник ніяких зауважень щодо його змісту чи умов повернення кредиту не висловлювала, ніяких доказів з цього приводу суду не надала, його твердження про несправедливість умов договору не заслуговують уваги.

Що стосується питання про застосування наслідків спливу позовної давності, яке заявлено представником відповідача ПАТ «Укрсоцбанк», суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК).

Рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011, справа №1-26/2011 від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-XII (1023-12) з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

З огляду на викладене суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 міг довідатися про порушення свого права, як споживача, при укладенні ним правочину 11 червня 2008 року.

З позовом про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав істотного дисбалансу прав та обов`язків, ненадання споживачу інформації, достатньої для прийняття зваженого рішення, ОСОБА_1 звернувся 04.04.2017 року, пропустивши строк позовної давності, про застосування якої заявлено банком. Позивач належними та допустимими доказами не довів, що пропустив позовну давність з поважних причин.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 229, 230, 256, 257, 260, 261, 267, 548, 626-629, 638, 1054, 1055, 1056-1 Цивільного кодексу України, ст.ст. 11, 18, 21 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 5-13, 33-34, 76-81, 83, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (м. Київ, вул. Ковпака, б.29, ), третя особа - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_2 ) про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 01 серпня 2019 року.

Суддя О.П.Румянцев