Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 295/11790/16-ц

провадження № 61-23232св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюк Владислав Сергійович,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 16 травня 2017 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Валендюка В. С. (далі - уповноважена особа), третя особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 16 грудня 2013 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений договір № 300937/38567/24-13 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі «золоті», відповідно до пункту 1.1 якого банк відкрив депозитний рахунок у банківському металі (золоті), а позивач вніс на цей рахунок банківський метал загальною вагою 216,50 грам або 6,96 тройських унцій металу на строк з 16 грудня 2013 року до 16 грудня 2015 року. Після спливу вказаного строку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вклад позивачу не повернуло. Згодом він дізнався, що постановою Правління Національного банку України (далі - Правління НБУ) від 17 грудня 2015 року за № 898 відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», прийнято рішення про ліквідацію банку та виплату коштів вкладникам зазначеного банку. 06 січня 2016 року позивач звернувся із заявою до Фонду з проханням виплатити йому гарантовану суму відшкодування за вкладом, проте, листом від 03 лютого 2016 року йому відмовлено, мотивуючи тим, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах. Посилаючись на наведене, позивач просив визнати незаконною бездіяльність Фонду та уповноваженої особи, що полягає у невнесені його до реєстру вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування і у невиплаті цієї суми та внести його до реєстру вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування та виплатити йому цю суму.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23 лютого 2017 рокупозов задоволено. Визнано незаконною бездіяльність Фонду та уповноваженої особи Фонду Валендюка В. С., що полягає у невнесенні ОСОБА_1 до реєстру вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування. Ухвалено внести ОСОБА_1 до реєстру вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування та виплати.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позбавлення прав позивача на отримання в дату повернення вкладу, визначену договором, належних йому на праві власності грошових коштів, є порушенням його права на мирне володіння своїм майном.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 16 травня 2017 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідно до пункту 10 частини четвертої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах. Право позивача на отримання вкладу у банківських металах реалізується в порядку черговості, яка визначена статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому відсутні підстави для внесення ОСОБА_1 до реєстру вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 16 травня 2017 року та залишити в силі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 лютого 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що пункт 10 частини четвертої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не має застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення депозитного договору будь-яких обмежень у зазначеному законі щодо відшкодування коштів за вкладами у банківських металах у разі ліквідації банку не було.

У запереченнях на касаційну скаргу Фонд та уповноважена особа Фонду Валендюк В. С. просили відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 , оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Відповідно до частин першої, третьої статті 15 ЦПК України 2004 року (кореспондується з частиною першою статті 19 ЦПК України) суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 06 липня 2005 року № 2747-IV, далі - КАС України 2005 року) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України 2005 року визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 17 КАС України 2005 року юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України 2005 року юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

Судами встановлено, що 16 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений договір №300937/38567/24-13 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі «золоті».

Відповідно до пункту 1.1 договору банк відкрив позивачу депозитний рахунок № НОМЕР_1 у банківському металі (золоті), а останній вніс на цей рахунок банківський метал загальною вагою 216, 50 грам або 6, 96 тройських унцій металу на строк з 16 грудня 2013 року до 16 грудня 2015 року.

Станом на день підписання договору сторонами визначено, що вартість залученого банківського металу становить 68 023,15 грн.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що за час користування банківським металом, що складає вклад, протягом встановленого строку, визначеного пунктом 1.1 цього договору, «Банк» нараховує і виплачує «Клієнту» проценти у банківському металі за ставкою 2,75 % річних.

Згідно із пунктом 3.1.3 договору, банк зобов`язався проводити нарахування процентів та їх виплату згідно пунктів 2.1, 2.3 договору і повернути «Клієнту» за його вимогою вклад з депозитного рахунку після закінчення строку, визначеного пунктом 1.1 договору, та в інших випадках згідно умов договору.

Після спливу строку, визначеного пунктом 1.1 договору, банк не повернув ОСОБА_1 його вклад.

Постановою Правління НБУ від 17 грудня 2015 року № 898 відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та прийнято рішення про ліквідацію банку.

06 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача з проханням виплатити йому гарантовану суму відшкодування за вкладом, проте, листом від 03 лютого 2016 року позивачу було відмовлено, мотивуючи тим, що Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах.

У справі, що переглядається у касаційному порядку спір стосується відмови Фонду у включенні вимоги позивача до реєстру вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунками коштів Фонду у межах гарантованої державою суми.

Правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на відшкодування за рахунок коштів Фонду, щодо формування реєстрів вкладників, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банку-боржника.

Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов`язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих осіб, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вирішує виключно Фонд.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, що становить 200 000 грн.

Статтею 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.

Аналіз зазначених норм цього Закону, дає підстави для висновку, що Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду в цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верхового Суду, викладеними у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 813/6392/15, від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15, від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Фонду, уповноваженої особи про визнання права та включення до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на викладене, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України та частини першої статті 414 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись статями 255, 256, 400, 402, 409, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 16 травня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» Валедюка Владислава Сергійовича про визнання бездіяльності незаконною та включення до переліку вкладників закрити.

Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко