Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

місто Київ

справа № 372/3522/16-ц

провадження № 61-22362св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Козинська селищна рада Обухівського району Київської області,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

I. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2016 року позивач звернувся з позовом, в якому просив визнати недійсним та скасувати рішення 18 сесії п`ятого скликання Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 09 липня 2008 року № 30/17 «Про надання дозволу на розробку проекту земельної ділянки наміченої для безоплатної передачі у власність ОСОБА_2 , на АДРЕСА_1 »; визнати недійсним та скасувати рішення 23 сесії п`ятого скликання Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 30 березня 2009 року № 26/64 «Про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства».

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що оскаржувані рішення винесено з порушенням водного і земельного законодавства, оскільки у приватну власність передано земельні ділянки, що знаходяться в межах прибережної захисної смуги, до якої він втратив вільний доступ як член територіальної громади.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення 18 сесії п`ятого скликання Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 09 липня 2008 року № 30/17 «Про надання дозволу на розробку проекту земельної ділянки наміченої для безоплатної передачі у власність ОСОБА_2 , на АДРЕСА_1 ». Визнано незаконним та скасовано рішення 23 сесії п`ятого скликання Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 30 березня 2009 року № 26/64 «Про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства».

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що спірна земельна ділянка знаходиться у прибережній захисній смузі замкненого водного об`єкту - озера з площею понад 3, 00 га та навіть накладається на водне дзеркало, у зв`язку з чим при відведені зазначених земельних ділянок порушено вимоги статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України, згідно з якими прибережні захисні смуги для водойм більше 3, 00 га встановлюються шириною 50, 00 м. Таким чином, землі зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об`єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання. Таким чином, оскільки Козинською селищною радою не встановлювались спеціальні межі водоохоронної та прибережної захисної смуг при передачі у власність ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, тому виділення спірної земельної ділянки відбулось за рахунок земель водного фонду.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 лютого 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що власником суміжної із спірною земельною ділянкою є не позивач, а ОСОБА_3 , та не встановив, на захист якого саме порушеного права звернувся ОСОБА_1 . Позивач проживає у смт Козин у будинку, який належить його тещі ОСОБА_3 . У той же час, з наявних у матеріалах справи документів (плану земельних ділянок, супутникової зйомки), слідує, що земельна ділянка, власником якої є ОСОБА_3 , має власний вихід до водойми (озера), тож доводи позовної заяви про перекриття доступу до водойми є голослівними та не підтверджені будь-якими доказами. Також судом встановлено, що згідно з договором дарування земельною ділянкою від 07 вересня 2011 року № 02130 ОСОБА_2 подарувала спірну земельну ділянку ОСОБА_4 , яка і є власником на день звернення до суду із цим позовом. Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що власником суміжної із спірною земельної ділянки є не позивач, а ОСОБА_3 , та не встановив на захист якого саме порушеного права звернувся ОСОБА_1 . Окрім того, без залучення як відповідача особи, яка на сьогоднішній день є власником спірної земельної ділянки, та без оскарження його державного акту, позивач не зможе захистити своє право у обраний ним спосіб.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник зазначив, що спірна земельна ділянка відноситься до земель Козинської селищної ради і є водоохоронною зоною, а тому суд апеляційної інстанції дійшов неправомірного висновку про відсутність порушених прав позивача, який має право безперешкодного доступу до берегів водойм у межах водоохоронних зон уздовж всієї лінії берегу водойми. Також зазначив, що суд апеляційної інстанції розглянув справу у складі колегії суддів, які підлягали відводу. Окрім цього зазначив, що суд безпідставно стягнув з позивача судовий збір, оскільки він звільнений від його сплати як інвалід другої групи.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відповідач відзив на касаційну скаргу не надав.

Третя особа надала суду заяву, якою заперечувала проти задоволення касаційної скарги внаслідок її необґрунтованості.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 13 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Козинської селищної ради від 09 липня 2008 року № 30/17 ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею 0, 0376 га, на АДРЕСА_1 .

Рішенням Козинської селищної ради від 30 березня 2009 року № 26/64 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0, 0376 га, на АДРЕСА_1 для ведення особистого селянського господарства, а 18 травня 2011 року видано державний акт, серії НОМЕР_1 , на право власності на земельну ділянку.

У подальшому, згідно з договором дарування земельної ділянки від 07 вересня 2011 року № 2130, ОСОБА_2 подарувала зазначену земельну ділянку ОСОБА_4 , яка є власником на день звернення до суду із цим позовом.

Оцінка аргументів, викладених у касаційних скаргах

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частин другої третьої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Згідно з положенням статті 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

Частиною другою статті 3 Водного кодексу України визначено, що до водного фонду України належать: 1) поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; 2) підземні води та джерела; 3) внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до частини першої статті 58 ЗК України та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Відповідно до статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами, внутрішніми морськими водами та територіальним морем, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60, 62 ЗК України та статтями 1, 88, 90 ВК України.

Так, згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів; для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання й використання.

Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статті 88 ВК України.

Отже, надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про оскарження актів органу місцевого самоврядування, на підставі якого нерухоме майно, на яке, за його твердженням, він має право користування як член територіальної громади, перейшло у власність іншої особи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність порушеного цивільного права позивача.

Зазначений висновок суд апеляційної інстанції зробив на тій підставі, що власником суміжної із спірною земельною ділянкою є не позивач, а ОСОБА_3 .

Водночас, на переконання Верховного Суду, зазначений висновок суду апеляційної інстанції є передчасним, оскільки позивач обґрунтовував порушення його прав тим, що він є членом територіальної громади смт Козин, а отже має право на безперешкодне та вільне користування об`єктами комунальної власності. При цьому судом встановлено, що позивач проживає у смт Козин, а тому, у розумінні Закону України «Про місцеве самоврядування» є членом територіальної громади, який має право користування комунальним майном.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Згідно із частинами першою, другою статті 6 ВК України води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Український народ здійснює право власності на води (водні об`єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради.

Водночас, Верховний Суд погоджується із висновком суду апеляційної інстанції щодо неможливості вирішення спору без залучення до участі у справі нового власника спірної земельної ділянки. Враховуючи об`єкт і зміст зазначених відносин, належними відповідачами у цьому спорі мають бути орган місцевого самоврядування, особа, щодо якої прийнято відповідне рішення, та актуальний власник спірного нерухомого майна.

Звертаючись до суду з позовом про оскарження рішення, ОСОБА_1 зазначив відповідачем лише Козинську селищну раду Обухівського району Київської області.

За визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на переконання позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до змісту статей 33, 119 ЦПК України 2004 року на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову не до усіх відповідачів суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та має вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

З огляду на зазначене, враховуючи, що суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями залучати належного відповідача, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність відмови у позові з тих підстав, що суд першої інстанції вирішив справу, результати якої стосуються прав та обов`язків осіб, які не були залучені до участі у справі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження

№ 14-511цс18). Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи, що переглядається, Верховний Суд не встановив.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу із неналежним складом колегії суддів Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки питання про відвід суддів належним чином вирішено судом апеляційної інстанції, підстави визнати заявлений відвід суддям обґрунтованим відсутні.

Стосовно доводів про безпідставність стягнення судом апеляційної інстанції з позивача суми судового збору Верховним Судом враховано, що позивач надав докази про те, що він є інвалідом другої групи лише у додаткових поясненнях, наданих суду касаційної інстанції 26 травня 2017 року. При цьому, позивач сплатив судовий збір як за подання позовної заяви, так і за подання касаційної скарги, будь-яких клопотань про звільнення його від сплати судового збору, або заперечень щодо зобов`язання позивача сплатити судовий збір не подавав.

Враховуючи, що кожна сторона розпоряджається своїми процесуальним правами вільно та на свій розсуд, позивач не повідомляв відповідних обставин щодо його інвалідності та не надав відповідних доказів, а повідомив про такі обставини лише касаційному суду, Верховний Суд визнає такі доводи заявника необґрунтованими.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті апеляційної інстанції ухвалив правильне за змістом його резолютивної частини рішення, проте із зазначенням помилкової підстави, то таке рішення підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на недоведеність порушення прав ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2017 року змінити в частині визначення правової підстави відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , виключивши з його мотивувальної частини посилання на недоведеність порушення прав ОСОБА_1 оскаржуваними рішеннями.

У іншій частині рішення Апеляційного суду Київської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко