Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 760/22446/15-ц

провадження № 61-43625св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Солом`янський районний відділ ГУ ДМС України в місті Києві, Житлово-експлуатаційна дільниця № 902 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва», Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації», Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року у складі судді Лазаренко В. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від

08 серпня 2018 рокуу складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Солом`янський районний відділ ГУ ДМС України в місті Києві, Житлово-експлуатаційна дільниця № 902 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва», Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права на проживання та користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовано тим, що вона 07 серпня 2009 року одружилась з ОСОБА_5 та відразу після укладення шлюбу переїхала жити до свого чоловіка в квартиру АДРЕСА_1 , яка належить місцевій раді та перебуває на балансі ЖЕД № 902 КП «Керуюча компанія з обслуговування Солом`янського району міста Києва».

04 ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилася донька ОСОБА_6 , яка була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

Крім ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вищевказаній квартирі були зареєстровані родичі чоловіка позивачки, а саме: мати - ОСОБА_2 , сестра - ОСОБА_3 та чоловік сестри ОСОБА_4 , однак вони у вищевказаній квартирі фактично не проживали та не брали участі у її утриманні.

В свою чергу, позивач та її чоловік постійно проживали в даній квартирі, утримували її в належному стані, справно сплачували комунальні послуги. А відповідачі сприймали ОСОБА_1 як члена сім`ї та фактично визнавали її право на проживання в квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки ОСОБА_5 , після чого, відповідачі почали провокувати конфлікти з ОСОБА_1 та неодноразово повідомляли, що вона не має прав на проживання в квартирі і має її залишити. Під час однієї з таких розмов ОСОБА_4 наніс їй тілесні ушкодження і вона змушена була викликати правоохоронні органи та швидку медичну допомогу.

Такі дії відповідачів порушують її право та право неповнолітньої доньки на проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

У лютом 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 , треті особи: Солом`янський районний відділ ГУ ДМС України в місті Києві, Житлово-експлуатаційна дільниця № 902 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва», Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 мотивована тим, що вони зареєстровані та постійно проживали в спірній квартирі. Враховуючи, що площа даної квартири є занадто малою для проживання великої кількості людей, ними після одруження 07 серпня 2009 року

ОСОБА_1 з ОСОБА_5 , було прийнято спільне рішення про надання квартири в тимчасове користування ОСОБА_1 , при цьому ніхто з позивачів за зустрічним позовом ні усної ні письмової згоди на постійне користування квартирою ОСОБА_1 не надавав, її проживання було обумовлене як тимчасове, з умовою що вона не буде чинити відповідачам перешкод у користуванні спірною квартирою та при першій вимозі добровільно її звільнить.

Після смерті ОСОБА_5 відповідачка за зустрічним позовом не дозволяє користуватися їм квартирою за місцем їх реєстрації і унеможливлює спроби вільного доступу до помешкання. Також, останнім часом в даній квартирі проживає не тільки позивач з донькою, а й інші, невідомі їм особи. Таким чином, ОСОБА_1 на даний час продовжує користуватись спірним житлом та незаконно унеможливлює користування ним.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просили зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні квартирою та вселити їх до помешкання, в якому вони зареєстровані.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня

2018 зустрічну позовну заяву в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення - залишено без розгляду з підстав передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України. В частині позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд продовжив розгляд справи по суті.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Солом`янський районний відділ ГУ ДМС України в місті Києві, Житлово-експлуатаційна дільниця № 902 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва», Служба у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права на проживання та користування жилим приміщенням відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні житловим приміщенням та вселення, - задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користуванні житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 .

Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору в сумі 551, 20 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позовних вимог, пов`язаних з порушенням права позивача на реєстрацію в спірній квартирі, позивачем не заявлялось, а порушення інших прав позивача з боку відповідачів, зокрема, її права та права її малолітньої дитини на користування спірною квартирою, не встановлено.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачі за зустрічним позовом мають право на користування спірною квартирою, цього права не втратили, відповідач за зустрічним позовом перешкоджає у здійсненні ними права користування квартирою.

Постановою апеляційного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

04 вересня 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від

08 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги

ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень порушено норми статей 3, 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Судами попередніх інстанцій залишено поза увагою надані заявником докази перешкоджання їй у користуванні спірною квартирою з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , без зазначення мотивів їх відхилення.

Судами зроблено неправильні оцінки наданим сторонами доказам, а також зроблені неправильні висновки щодо обставин справи.

Судами залишено поза увагою позицію Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації.

Доводи інших учасників справи:

Відзиви на касаційну скаргу не надходили.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_1 з 2009 року фактично проживає квартирі АДРЕСА_1 , де до дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав та був зареєстрований її чоловік

ОСОБА_5 . З 04 лютого 2010 в спірній квартирі також проживає та зареєстрована її малолітня донька ОСОБА_6

Квартира АДРЕСА_1 не відноситься до приватного житлового фонду.

Вказана квартира є неприватизованою, наймачем квартири є ОСОБА_2 .

Згідно довідки форми № 3 від 25 вересня 2015 року № 1668, виданої

ЖЕД № 902 структурним підрозділом КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району міста Києва», у квартирі АДРЕСА_1 є зареєстрованими чотири особи: донька позивачки ОСОБА_6 з 19 жовтня 2010 року, та ОСОБА_2 з

20 березня 1969 року, ОСОБА_3 з 04 жовтня 1988 року та ОСОБА_4 з

04 лютого 1994 року.

ОСОБА_1 з метою реєстрації свого місця проживання зверталась до Солом`янського районного відділу ГУ ДМС України у місті Києві через Центр надання адміністративних послуг Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, але в реєстрації у спірній квартирі їй було відмовлено та повідомлено, що для реєстрації їй також потрібна згода ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживають, їх право на проживання заперечується позивачкою ОСОБА_1 , у зв`язку з чим вони 01 грудня 2015 року та 14 березня 2015 року зверталися з заявами до Солом`янського РУ ГУ МВС України у місті Києві .

За правилами статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що ОСОБА_1 не була і не є членом сім`ї наймача ОСОБА_2 , письмової згоди на вселення ОСОБА_1 ні наймач, ні інші відповідачі не надавали. Висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є правильним, оскільки відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 набула у встановленому законом порядку самостійного права користування спірним житлом.

Сама по собі тривалість проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі не дає підстав вважати, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку набула право користування цим жилим приміщенням.

Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 мають право користування спірною квартирою, де вони зареєстровані, але ОСОБА_1 їм чинить перешкоди у вселенні до спірної квартири, що підтверджується їх зверненнями до органів поліції.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що судами залишено поза увагою позицію Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації не є підставою для скасування законних та обґрунтованих судових рішень першої та апеляційної інстанцій, оскільки висловлена Службою у справах дітей думка про те, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 буде сприяти захисту прав та інтересів малолітньої дитини, не має у цій справі вирішального значення, так як відсутні законні підстави для визнання за ОСОБА_1 права користування спірною квартирою.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до не правильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від

25 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня 2018 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 08 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко