Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 638/8669/18

провадження № 61-11371св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2019 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Котелевець А. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 вересня 2004 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За цей час за спільні кошти подружжя було придбано квартиру АДРЕСА_1 ; автомобіль «Volkswagen Touareg», 2012 року випуску, чорного кольору, державний номер - НОМЕР_1 та автомобіль «Lexus GX 460», 2011 року випуску, чорного кольору, державний номер - НОМЕР_2 . Подружжя має право на поділ спільного сумісного майна незалежно від розірвання шлюбу.

На підставі вищевикладеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Lexus GX 460», 2011 року випуску; припинити право ОСОБА_2 на частку у вказаному спільному майні подружжя; виділити у власність ОСОБА_2 в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя автомобіль Volkswagen Touareg, 2012 року випуску, припинивши право ОСОБА_1 на частку в спільному майні подружжя - автомобіль «Volkswagen Touareg» , 2012 року випуску.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Припинено право ОСОБА_2 на частку в спільному майні подружжя - квартирі АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право особистої приватної власності на автомобіль «Lexus GX 460», 2011 року випуску, чорного кольору, державний номер - НОМЕР_2 .

Припинено право ОСОБА_2 на частку в спільному майні подружжя - автомобіль «Lexus GX 460», 2011 року випуску, чорного кольору, державний номер - НОМЕР_2 .

Виділено у власність в цілому ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя автомобіль «Volkswagen Touareg», 2012 року випуску, чорного кольору, державний номер - НОМЕР_1 .

Припинено право ОСОБА_1 на частку в спільному майні подружжя - автомобіль «Volkswagen Touareg», 2012 року випуску, чорного кольору, державний номер - НОМЕР_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вищевказане майно придбано сторонами в період шлюбу, а тому є спільним сумісним майном та підлягає поділу. У разі неподільності речей подружжя, вони можуть бути поділені між співвласниками в натурі за досягнутою між ними домовленістю. Відповідач уточнений позов визнав, тому він підлягає задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 , права та законні інтереси якого були порушені вказаним поділом майна, звернувся з апеляційною скаргою на нього.

Постановою Харківського апеляційного суду від 03 червня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення у справі.

У задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що закон не встановлює визнання відповідачем позову у якості безумовної підстави для ухвалення судом рішення про задоволення позову, а тому, приймаючи доводи відповідача, суд мав би пересвідчитись, що таке визнання не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Апеляційний суд встановив, що поділ вказаного майна, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, порушує права та законні інтереси ОСОБА_3 , оскільки позбавлення відповідача права власності на відповідне майно унеможливить виконання судового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики.

При цьому суд зазначив, що на зазначене майно подружжя в межах заходів забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості накладено арешт як ухвалою суду, так і постановою державного виконавця.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом залишено поза увагою, що для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя слід, щоб один із подружжя довів у суді, що другий з подружжя був обізнаний про розписку та не заперечував проти такої позики, а також суду необхідно встановити, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї. У даному випадку, на думку заявника, ОСОБА_1 не є солідарним боржником, оскільки кошти отриманні у позику її чоловіком були витраченні не на потреби сім`ї.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначив, що під час розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, судом встановлено що ОСОБА_2 укладав договір позики та брав у борг грошові кошти з дотриманням положень частини другої статті 65 СК України, тобто за наявності погодження дружини відповідача - ОСОБА_1 , про що на розписці міститься відповідний напис щодо погодження з умовами розписки та надання її згоди.

Крім того, в межах виконавчого провадження про стягнення суми боргу з ОСОБА_2 постановою державного виконавця від 27 квітня 2018 року накладено арешт на все майно боржника, в тому числі на майно, забезпечене ухвалою суду від 14 квітня 2016 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

23 липня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04 вересня 2004 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження.

За час перебування у шлюбі сторони у справі придбали у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджує нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна від 18 жовтня 2006 року.

ОСОБА_2 16 серпня 2012 набув права власності на автомобіль «Volkswagen Touareg», 2012 року випуску, чорного кольору, і 06 жовтня 2015 року - на автомобіль «Lexus GX 460», 2011 року випуску, чорного кольору, державний номер - НОМЕР_2 .

Установлено, що 07 листопада 2018 ОСОБА_2 подав до суду відзив, у якому позов ОСОБА_1 про поділ майна визнав і не заперечував проти його задоволення.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 26 серпня 2014 року в сумі 5 782 884,60 грн. При розгляді вказаної цивільної справи суд встановив, що укладення договору позики підтверджено розпискою від 26 серпня 2014 року, складеною ОСОБА_2 з дотриманням вимог частини другої статті 65 СК України за письмовою згодою другого з подружжя - ОСОБА_1 . Відповідно до вказаної розписки боргове зобов`язання ОСОБА_2 забезпечене за рахунок автомобілів: «Lexus GX 460», державний номер НОМЕР_2 , «Porsche Panamera», державний номер НОМЕР_3 , «Volkswagen Touareg», державний номер НОМЕР_1 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та автомобілі ОСОБА_2 «Lexus GX 460», «Porsche Panamera», «Volkswagen Touareg».

Постановою старшого державного виконавцяШевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - Шевченківський РВ ДВС м. Харкова) від 27 квітня 2018 під час виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова у вказаній справі № 638/5995/16-ц на все належне ОСОБА_2 майно, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1 , було накладено арешт.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною першої статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу і накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси позикодавця і направлений на недопущення стягнення заборгованості за договором позики за рахунок майна боржника.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Апеляційним судом встановлено, що майно, яке позивач просила поділити між подружжям в позові, виступало забезпеченням виконання боржником ОСОБА_2 зобов`язань перед ОСОБА_3 , при цьому ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2016 року на спірне майно подружжя було накладено арешт.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що поділ вказаного майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, порушує права та законні інтереси ОСОБА_3 , оскільки позбавлення відповідача права власності на відповідне майно унеможливить виконання судового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що зазначене свідчить про зловживання особою своїм правом на захист та свідчить про фактичне бажання уникнути відповідальності за невиконання боргових зобов`язань.

При таких обставинах висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні позову в обраний позивачем спосіб є обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило