Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 761/26153/15-ц

провадження № 61-18118ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю. та Петрова Є. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 09 березня 2017 року у складі суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О., Соколової В.В.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за розпискою від 23 травня 2014 року в сумі 33 300 грн., а також пені в розмірі подвійної ставки НБУ 12 219, 08 грн і моральної шкоди в розмірі 20 000 грн., та витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

Позов мотивовано та обґрунтовано у тому числі у судових засіданнях тим, що ОСОБА_2 , який є директором ТОВ «Грос Бау», не забезпечив належне утримання електроустановок на будівельному майданчику, у зв`язку з чим 08 травня 2014 року, стався нещасний випадок (пожежа). Актом про нещасний випадок від 18 квітня 2014 року встановлено, що обов`язком особи відповідального за стан електро-господарства був ОСОБА_2 , який не забезпечив бережне використання електромережі побутового приміщення.

В наслідок пожежі загинув ОСОБА_4 , який є сином потерпілого ОСОБА_1 .

У зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , ОСОБА_2 будучи директором «ТОВ «Грос Бау», зобов`язався виплатити ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 33 300 грн. протягом п`яти місяців, але не пізніше 23 жовтня 2014 року, на підтвердження чого23 травня 2014 року надав ОСОБА_1 розписку.

Починаючи з 23 жовтня 2014 року, позивач постійно в усній формі пред`являв вимогу щодо повернення грошової суми, але відповідач не реагував на дані вимоги.

У зв`язку з тим, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за борговою розпискою, позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом та просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову суму у розмірі 33 300 грн. та пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення в розмірі 12 219 грн. 08 коп. та 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду від 28 січня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 45 219, 08 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з доведеності позовних вимог позивача, та зазначав, що відповідачем взяті зобов`язання щодо виплати суми в розмірі 33 300 грн. відповідно до розписки не виконано в строк, а тому зазначені у розписці суми підлягають стягненню в судовому порядку з урахуванням пені.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 березня 2017 року скасовано, рішення Шевченківського районного суду від 28 січня 2016 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові виходив з того, що суд першої інстанції при ухвалені судового рішення не визначився з характером спірних правовідносин та не зазначив в своєму рішенні яке зобов`язання і з яких саме підстав виникло між сторонами. Апеляційний суд виходив з того, що між сторонами жодних зобов`язальних відносин не існує, а відповідач здійснював пожертву на користь позивача за смерть сина і тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача немає.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна з наступних підстав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 10 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 9 березня 2017 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції від 28 січня 2016 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу № 761/26153/15-ц з Шевченківського районного суду м. Києва.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду в порядку в спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції постановлено судові рішення з порушенням норм статей 530, 509, 629 ЦК України, щодо виконання зобов`язань у встановлений строк.

ОСОБА_1 зазначає, що судом не було досліджено справжню правову природу правовідносин, які виникли між сторонами, внаслідок чого були зроблені невірні правові висновки щодо найменування та змісту документа.

Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом першої інстанції встановлено, що 08 травня 2014 року стався нещасний випадок (пожежа) на підприємстві ТОВ «Грос Бау», директором якого є ОСОБА_2 . Внаслідок нещасного випадку загинув ОСОБА_4 , батьком якого є позивач ОСОБА_1 .

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до розписки від 23 травня 2014 року ОСОБА_2 зобов`язується виплатити ОСОБА_1 суму у розмірі 33300 грн. за смерть сина.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року, залишеним в силі ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року та постановою Верховного Суду 23 січня 2018 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Грос Бау» про встановлення факту перебування ОСОБА_4 у трудових відносинах з ТОВ «Грос Бау», у зв`язку з тим, що доказів перебування у трудових відносинах з підприємством позивачем не було надано. При цьому суд зазначив про нещасний випадок не пов`язаний з виробництвом.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають, оскільки ухвалені з порушенням норм матеріального права.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вбачав порушення свого права у тому,що ОСОБА_2 , як директор ТОВ «Грос Бау», не забезпечив утримання, експлуатацію і обслуговування електроустановок (електромережі побутового приміщення), в наслідок чого виникла пожежа, у якій загинув його син, що підтверджується актом від 18 квітня 2014 року. ОСОБА_2 , відчуваючи за собою вину у смерті його сина, прийняв на себе зобов`язання про відшкодування суми у розмірі 33 300 грн. у зв`язку зі смертю сина та надав на підтвердження цього розписку про те, що зобов`язується виплатити ОСОБА_1 за смерть сина вказані грошові кошти.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Так, відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (ч.2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому правочин може бути одностороннім або багатостороннім. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Визначальною ознакою будь якого правочину є свобода та спрямованість волевиявлення.

Свобода волевиявлення- це не лише засіб реалізації волі людини у правочині За допомогою правочинів, у тому числі односторонніх, особа не просто реалізує права, надані нормами позитивного права, а й створює нові права та нові правовідносини. Особа вчиняє односторонні правочини, керуючись своєю власною волею.

За положеннями стаття 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Цивільне законодавство розрізняє правочини в залежності від впливу підстав такого правочину на його дійсність і поділяє їх на казуальні та абстрактні, а саме ті дійсність яких не залежить від їх підстави. Цим правочинам не властивий чіткий та тісний правовий зв`язок поміж підставами їх вчинення та їх дійсністю. Фактично підстава абстрактного правочину залишається "прихованою" та не є такою явною для виникнення прав та обов`язків учасників такого правочину. Разом з тим, на такий правочин розповсюджуються усі положення цивільного законодавства про правочини та положення про виконання зобов`язань, які в ньому містяться.

Отже, дія однієї особи, яка спрямована на створення для себе обов`язків на користь іншої особи є не договірним правочином, спрямованим на створення зобов`язання для особи, яка здійснила таку дію. Такі зобов`язання може взяти на себе будь-яка особа, яка вважає, за потрібне взяти на себе це зобов`язання, зокрема, про виплату певних сум потерпілій особі, у тому числі за винну особу.

За положеннями частини першої статті 226 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодження здоров`я або смерті регулюються параграфом 2 глави 82 ЦК України.

За положеннями цих норм матеріального права шкода завдана каліцтвом, іншим пошкодженням здоров`я або смертю особи повинна бути відшкодована.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 взявши на себе зобов`язання щодо виплати позивачу 33300 грн у зв`язку зі смертю сина позивача протягом п`яти, але не пізніше 23 жовтня 2014 року про що видав розписку. Таким чином він здійснив абстрактний правочин з добровільним зобов`язанням про відшкодуванню певної шкоди, спричиненої смертю особи у розмірі та строки визначені у розписці.

Прийнявши таке зобов`язання шляхом отримання розписки, позивач погодився на отримання зазначеної суми та прийняв таке зобов`язання за належне.

Таким чином, відповідач зобов`язався виплатити батьку померлої особи певну грошову суму і таке зобов`язання повинно бути виконано у визначений строк та у визначеному обсязі.

Не можна погодитись із висновком апеляційного суду, що зазначена в розписці сума є пожертвою.

Відповідно до ст. 729 ЦК України, пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети.

За своєю правовою природою пожертва є добровільним внеском певним особам, здійсненим для досягнення визначеної у ній меті.

Виходячи з позовних вимог та встановлених судами фактичних обставин, відповідач не мав намір добровільно надати кошти позивачу для досягнення певної мети, а зобов`язався виплатити кошти з причини смерті сина позивача, отже взяті відповідачем на себе зобов`язання не є пожертвою.

Отже, на підставі викладеного, не можна погодитись з висновками апеляційного суду щодо відмови у задоволені позову з підстав наявності правовідносин пожертвування.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач взяв на себе зобов`язання щодо виплати позивачу певної суми у зв`язку зі смертю його сина і таке зобов`язання підлягає виконанню у визначений у розписці строк та обсязі. Разом з тим суд першої інстанції виходив з боргових правовідносин, які між сторонами не виникли, і виниклі між сторонами правовідносини не передбачають новацію. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з вищевикладених мотивів.

Не можна погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення пені за прострочку виконання взятого на себе відповідачем зобов`язання. Ухвалюючи рішення у цій частині позовних вимог суд не послався на норми матеріального права, на підставі яких у позивача виникло право на стягнення неустойки у вигляді пені, а тому слід виходити з того, що позивач вважав підставою для стягнення пені положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Відповідно до стаття 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (стаття 547 ЦК України).

Згідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За змістом частини третьої статті 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом зазначених норм Цивільного Кодексу України пеня, як вид неустойки повинна бути встановлена у письмовій формі договору і не зазначення у договорі такого обов`язку або недотримання письмової форми встановлення обов`язку по сплаті пені тягне за собою нікчемність зобов`язання.

Зі змісту розписки судами встановлено, що відповідачем прийнято зобов`язання лише по сплаті на користь позивача 33300 грн, при цьому відповідальність за невиконання зобов`язання або забезпечувальні виплати у розписці не зазначені.

При цьому, з огляду на абстрактність одностороннього правочину та зобов`язання відповідача законодавством також не визначені випадки та розмірі сплати пені за невиконання такого зобов`язання.

До зазначених правовідносин не можна застосувати положення Закону України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань» оскільки як вбачається з преамбули цього закону, оскільки даний Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача пені не ґрунтуються ні на законодавстві, ні на договорі.

Відповідно до ст. 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норми матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки, судами попередніх інстанції порушено норми матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволенню позовних вимог в частині стягнення 33300 грн і відмовою у задоволенні решті позовних вимог.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки, ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у суді першої інстанції у розмірі 725, 20 грн. та 870,23 грн за подання касаційної скарги, а тому враховуючи викладене, з ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у розмірі 797,72 грн, пропорційні до заявлених частин вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду від 28 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 09 березня 2017 року скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 33 300 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 797, 72 грн судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. М. Сімоненко

Судді: А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров