ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6264/16-ц Номер провадження 22-ц/814/1477/19Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Абрамова П.С., Пилипчук Л.І.

за участі секретаря Ткаченко Т.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справуза апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2016 року, ухвалене суддею Турченко Т.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Обслуговуючого автогаражного кооперативу «Авіатор-4» про визнання права власності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з позовом до Обслуговуючого автогаражного кооперативу «Авіатор-4» про визнання права власності на гараж, загальною площею 60 кв.м., в Обслуговуючому автогаражному кооперативі АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що в 1996 році ним було придбано гараж № 47/21 у секторі 21, що розташований на земельній ділянці по вул. Глущенка 1а-г у м. Полтаві на території обслуговуючого кооперативу «Авіатор-4».

Рішенням загальних зборів обслуговуючого кооперативу автогаражного колективу «Авіатор-4» його було прийнято в члени коопертиву протоколом №12 від 07 грудня 2012 року та видано ордер № 47/21, на підставі якого йому надано право власності на гараж АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорта на гараж АДРЕСА_1 , виданого приватним підприємством Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», - гараж, побудований у 1990 році, має загальну площу 60 кв.м. і складається з цегляних стін, залізобетонної суміщеної покрівлі, має цементовану підлогу та оглядову яму, його інвентаризаційна вартість становить 72730 грн.

Оскільки він придбав гараж за власний кошт, користувався ним протягом тривалого терміну в особистих цілях, також у подальшому має намір на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися ним як власним майном, звернувся до виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради з клопотанням про оформлення права власності на вказану споруду, на що отримав відповідь за вих. №П04-1-14/2538 від 18 жовтня 2016 року про те, що у Київської районної у м. Полтави ради відсутні повноваження щодо визначення права власності на об`єкти нерухомого майна, зокрема побудованого гаража.

У 2013 р. було проведено встановлення меж земельної ділянки в натурі з суміжними власниками та землекористувачами Обслуговуючого кооперативу Автогаражного кооперативу «Авіатор-4; складено акт та розроблено кадастровий план ділянки № 21. У подальшому він звернувся до Державної архітектурно-будівельної інспекції Полтавської області щодо надання роз`яснень з питання прийняття в експлуатацію вказаного гаража для визнання права власності у судовому порядку, на що отримав відповідь про те, що гараж може бути прийнято в експлуатацію після визнання права власності у судовому порядку. Після чого ним було замовлено і виготовлено ПП «ПБТІ «Інвентаризатор» технічний паспорт на спірний гараж.

Посилаючись на те, що на даний час він позбавлений можливості використовувати в повному обсязі право власності: розпоряджатися, володіти та користуватися вказаним нерухомим майном,просив визнати за ним право власності на гараж, загальною площею 23,7 кв. м в обслуговуючому автогаражному кооперативі «Авіатор-4», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на гараж, загальною площею 60 кв. м. в Обслуговуючому автогаражному кооперативі «Авіатор-4», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з заявою про ухвалення додаткового рішення.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 травня 2017 року задоволено заяву ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на гараж № АДРЕСА_1

З рішенням суду першої інстанції від 25 листопада 2016 року не погодилося Міністерство оборони України, оскарживши його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі представник Міністерства оборони України, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, прохає скасувати вищевказане рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд не залучив Міністерство оборони України до участі у справі, тоді як спірне нерухоме майно, яке самочинно реконструйовано позивачем, розташовано на землях, що перебувають у державній власності та відведених у постійне користування Міністерства оборони України.

При цьому, суд не перевірив наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку обслуговуючого кооперативу автогаражного колективу АДРЕСА_1 .

Також скаржником зазначено, що у травні 2016 року Полтавським зональним відділом служби правопорядку проведено перевірку цільового використання земель Міністерства оборони України, в ході якої на території військового містечка №АДРЕСА_3 /територія Полтавського ЗВ ВСП/ виявлено цегляну будівлю на чотири бокси (гаражі) загальною площею близько 42 м кв., якою користуються сторонні особи без правовстановлюючих документів. За даним фактом військовою прокуратурою Полтавського гарнізону до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості №90000030 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Відповідно до висновку Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області від 31 серпня 2016 року, земельна ділянка, де розміщено нібито гараж позивача, належить державі, перебуває у постійному користуванні Міністерства оборони та знаходиться на території військового містечка №38.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без розгляду, а рішення місцевого суду без змін, посилаючись на те, що скаржником пропущено строк на апеляційне оскарження даного рішення, тоді як право на його оскарження було реалізовано шляхом подання апеляційної скарги Військової прокуратури Полтавського гарнізону Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства Оборони України, яка направлена суду 06.12.2017 р., та ухвалою апеляційного суду від 10.01.2018 р. була повернута скаржнику у зв`язку з не виконанням ухвали про залишення без руху апеляційної скарги та усунення недоліків.

Крім того, ухвалою апеляційного суду від 19.06.2018 р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Військової прокуратури Полтавського гарнізону Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, КЕВ м. Полтави, Полтавського ЗВ ВСП на це ж саме рішення місцевого суду.

Вважає, що подання апеляційної скарги Міністерством оборони України є зловживанням своїми процесуальними правами. Тоді як апеляційний суд, на думку позивача, безпідставно задовольнив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення.

Відповідач Обслуговуючий кооператив Автогаражний колектив «Авіатор-4», свого представника в судове засідання не направив, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника скаржника Ібрагімова Ф.Б., позивача ОСОБА_1 перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно ордеру №47/21 від 20 грудня 2012 року ОСОБА_1 , на підставі рішення загальних зборів обслуговуючого кооперативу автогаражного колективу «Авіатор-4», з урахуванням протоколу №12 від 07 грудня 2012 року, надано право власності на гараж № АДРЕСА_1 (том 1 а.с.7).

Рішенням Полтавської міської ради від 24.12.2012 року продовжено термін дії рішення п`ятнадцятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 01.11.2011 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для обслуговування існуючих гаражів ОК «Автогаражний колектив «Авіатор-4» (том 1 а.с. 16).

Згідно акту погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами від 19.08.2013 р. ОК АК «Авіатор-4» та ТОВ НВІ «ЗЕМРЕСУРС» в присутності суміжних землекористувачів проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки в АДРЕСА_1 . Межі проходять згідно акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання (том 1 а.с. 11-14).

11.08.2016 р. ПП ПБТІ «Інвентаризатор» за замовленням ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на гараж № 47/21 сектор 21 в Обслуговуючому кооперативі автогаражний колектив «Авіатор-4» по вул. Глущенка, 1 а-г , копія якого міститься в матеріалах справи (том 1 а.с. 9-10).

Згідно довідки ОК АК «Авіатор-4» від 13.09.2016 р. № 30-А, ОСОБА_1 є членом обслуговуючого автогаражного кооперативу АДРЕСА_1 на земельній ділянці №21. Даний гараж реконструйовано самостійно. Заборгованості по сплаті членських внесків і за використання електроенергії станом на 01 вересня 2016 року не має (том 1 а.с. 8)

Листом за № П04-1-14/2538 від 18.10.2016 р. виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради на подану ОСОБА_1 заяву про визнання права власності на гараж № АДРЕСА_1 автогаражному колективі «Авіатор-4», сектор 21, повідомив заявника про те, що у районної ради відсутні повноваження щодо визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, зокрема побудованого позивачем гаража (том 1 а.с. 14).

Також позивачем до позовної заяви було додано ксерокопію листа Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області від 19.10.16 р. № 1016-1.14/474, в якому на його звернення надана відповідь про те, що самочинно збудовані об`єкти, в тому числі гараж № АДРЕСА_1 , підлягають прийняттю в експлуатацію після визнання права власності на них у судовому порядку (том 1 а.с. 15).

Згідно наданої позивачем до позову ксерокопії звіту обстеження технічного стану будівельних конструкцій автомобільного гаражу № АДРЕСА_1 , за результатами проведення технічного обстеження автомобільного гаражу АДРЕСА_1 , замовник - ОСОБА_1 , встановлено його відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації (том 1 а.с. 28-44).

З урахуванням встановлених обставин, а також, беручи до уваги те, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на гараж, що позбавляє його можливості оформити на нього право власності, суд першої інстанції, відповідно до положень ст. ст. 376, 328, 392 ЦК України, прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на вказаний гараж.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною 2 ст. 376 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно ч. 3 ст. 376 ЦК України також передбачено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 "Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України", самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво.

Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.

У п. 6 зазначеної Постанови вказано, що таке самочинне будівництво не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та продажу.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (документами, що посвідчують право на земельну ділянку є: державний акт на право власності на земельну ділянку; державний акт на право постійного користування земельною ділянкою; договір оренди землі, зареєстрований відповідно до закону).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано жодних правовстановлюючих документів на підтвердження його права власності або права користування земельною ділянкою під самочинно збудованим гаражем. Також у справі відсутні належні докази на підтвердження такого права і в Обслуговуючого кооперативу автогаражного колективу "Авіатор-4".

Факт наявності рішення сесії Полтавської міської ради 24.12.2012 року, яким продовжено термін дії рішення п`ятнадцятої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 01.11.2011 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для обслуговування існуючих гаражів ОК «Автогаражний колектив «Авіатор-4», не може вважатися наданням земельної ділянки з огляду на вищенаведені норми закону та роз`яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

З урахуванням того, що земельна ділянка під самочинно збудований (реконструйований) гараж, що знаходиться за адресою: м. АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку позивачу у власність чи користування не надавалась, дані обставини, всупереч вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення), не були належним чином з`ясовані судом першої інстанції, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на гараж.

Згідно зі ст.ст. 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні положення закріплені у ст.ст. 76-80 ЦПК України, в редакції, чинній з 15.12.2017 р.

Доводи позивача про те, що земельна ділянка, на якій споруджено спірний гараж, не відноситься до земель, що перебувають у постійному користуванні Міністерства оборони України, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах та не дають правових підстав для задоволення його позову.

Крім того, як убачається з доданих до апеляційної скарги копій матеріалів (том 1 а.с. 211-240), відповідно до висновку Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області від 31 серпня 2016 року, земельна ділянка, де розміщено гараж, про визнання права власності на який заявлено позивачем, належить державі, перебуває у постійному користуванні Міністерства оборони України та знаходиться на території військового містечка №38.

Разом з тим, Міністерство оборони України не було залучено до участі в справі, і суд апеляційної інстанції позбавлений можливості на стадії апеляційного розгляду вирішувати питання щодо заміни чи залучення відповідача, а також надати оцінку належності земельної ділянки.

Вказані висновки також містяться у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2018 року у справі № 552/943/17 (том 1 а.с. 198-204).

Посилання позивача на те, що Міністерством оборони України пропущено строк на апеляційне оскарження даного рішення, на увагу колегії суддів не заслуговують, так як до участі у справі судом першої інстанції Міністерство оборони України залучено не було, відповідно, копія оскаржуваного рішення місцевим судом на їх адресу не направлялася та отримана ними не була.

Тоді як, у відповідності до ст. ст. 292, 294 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення рішення, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

З наведених вище підстав, апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються:інваліди I та II груп.

Як установлено ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи ту обставину, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи та за законом звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, понесені Міністерством оборони України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення місцевого суду компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 3,4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2016 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 травня 2017 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Обслуговуючого автогаражного кооперативу «Авіатор-4» про визнання права власності на гараж відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Чумак О.В.

Судді: Абрамов П.С.

Пилипчук Л.І.