Постанова

Іменем України

06 грудня 2019 року

м. Київ

справа №497/977/18

провадження №61-9901св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_2 ,

треті особи: Болградська міська рада Одеської області, орган опіки та піклування Болградської районної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 28 березня 2019 року у складі колегії суддів Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_2 , треті особи: Болградська міська рада Одеської області, орган опіки та піклування Болградської районної державної адміністрації, в якому просив: визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , дітей

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язати Болградську міську раду Одеської області зняти відповідачів з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

В будинку зареєстровані колишня дружина сина ОСОБА_6 - ОСОБА_2 , син останньої ОСОБА_3 , малолітні діти сина та колишньої дружини ОСОБА_4 , ОСОБА_5

Відповідачі: ОСОБА_2 - колишня дружина сина позивача, ОСОБА_3 - син ОСОБА_2 від першого шлюбу та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - неповнолітні діти від шлюбу з сином позивача, тобто її онуки, зареєстровані у вказаному будинку за згодою власника будинку, але ніколи в ньому не проживали. Проживають в квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідачі у добровільному порядку з реєстраційного обліку не знімаються, у зв`язку з чим позивач позбавлена можливості розпоряджатися належним їй нерухомим майном.

У зв`язку з наведеним, позивач на підставі статей 71, 72 ЖК УРСР, статей 386, 405 ЦК України звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у належному їй на праві власності будинку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року у складі судді Раца В. А. позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Болградську міську раду Одеської області зняти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі зареєстровані в будинку за згодою власників 01 серпня 2014 року на правах членів сім`ї, проте в будинку жодного дня не прожили, тому всі, в тому числі й малолітні діти, права яких є похідними від права батьків, є такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Суд першої інстанції не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування, посилаючись на те, що права малолітніх дітей є похідними від прав батьків, зокрема батька малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , який зареєстрований в квартирі АДРЕСА_3 , у якій йому на праві власності належить Ѕ частка квартири.

Постановою Одеського апеляційного суду від 28 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до цих осіб.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що наявність домовленості між сторонами та колишніми членами сім`ї щодо права користування житлом в будинку АДРЕСА_1 , поважність причин непроживання відповідачів у будинку, виключає застосування положень частини другої статті 405 ЦК України та, відповідно, визнання ОСОБА_2 та малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком.

До перереєстрації місця проживання з будинку АДРЕСА_4 у будинок АДРЕСА_1 відповідачі були забезпечені житлом і без їх добровільної згоди на зміну місця реєстрації будинок не був би відчужений і відповідачі мали б житло.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що фактично, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, що є підставою для задоволення позову, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, не застосував норми законодавства, що підлягали застосуванню до спірних правовідносин - статтю 405 ЦК України, статтю 64 ЖК УРСР, статті 3, 141, 265 СК України, статтю 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання».

Апеляційним судом не враховано, що відповідно до частини першої статті 265 СК України, баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу. Разом з тим, у неповнолітнього ОСОБА_4 , 2005 року народження, малолітньої ОСОБА_5 , 2010 року народження, є батьки - ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , на яких покладено рівні права та обов`язки відносно дітей, та які їх виконують.

Відповідачі не є та не були членами сім`ї позивача, оскільки ніколи спільно з позивачем не проживали в житловому будинку АДРЕСА_1 , не були пов`язані спільним побутом, у житловий будинок АДРЕСА_1 , не вселилися та щодо такого вселення не зверталися ні до позивача, ні до органів місцевої влади чи суду.

Сам по собі факт реєстрації місця проживання відповідачів у житловому будинку, належному на праві власності позивачу, за відсутності фактичного вселення у будинок чи наявність спроб вселитися не свідчить про набуття відповідачами права користування житловим будинком у встановленому законом порядку та не може бути підставою для обмеження прав власника.

Судами встановлено обставини непроживання відповідачів у житловому будинку АДРЕСА_1 протягом останніх чотирьох років, що відповідно до частини другої статті 405 ЦК України визнається підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Доказів наявності поважної причини відсутності відповідачів за місцем реєстраційного обліку матеріали справи не містять .

Апеляційний суд дійшов висновку щодо наявності поважних причин непроживання відповідачів у будинку на підставі припущень, оскільки будь-яких доказів наявності перешкод у проживанні, існування домовленості по забезпеченню житлом відповідачами не надано.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_2 , заперечує проти доводів позивача та просить залишити прийняту апеляційним судом постанову без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСРвстановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Частиною другою статті 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

За змістом частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач у даній справі не довела.

Суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, висновку органу опіки і піклування, характеру відносин, які склалися між сторонами, поважність причин непроживання відповідачів в будинку, наявність домовленості між сторонами та колишніми членами сім`ї щодо права користування цим житлом, а також з метою недопущення порушення прав малолітніх дітей відповідача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування положень частини 2 статті 405 ЦК України та, відповідно, визнання ОСОБА_2 та малолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 та малолітні ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не проживали у спірному житловому приміщенні з поважних причин, від права користування житлом не відмовлялись і інтерес до нього не втратили.

При цьому, поважність причин непроживання відповідача у спірній квартирі, на які вона посилалася під час розгляду справи, позивачем не спростовано, належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача і її малолітніх дітей у спірному житлі саме без поважних причин матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи позивачем не доведено, як не доведено і обставин, що відповідач втратила інтерес до спірного житла.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд дав оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська