РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року

Рівненський міський суд Рівненської області в особі головуючої судді - Панас О.В. при секретарі судового засідання - Корнійчук А.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 30 квітня 2013 року між ОСОБА_2 - громадянином ОСОБА_3 Молдова та ОСОБА_1 - громадянкою України був укладений шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів громадського стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження вчинено запис за №372. Після реєстрації шлюбу, сторони проживали на території України в будинку №22, який знаходиться в м. Рівне, по вул. Промислова. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в Україні, за час спільного проживання позивача та відповідача однією сімєю в зареєстрованому шлюбі. В серпні 2016 року відповідач поїхав в Росію. За таких умов, позивач змушена була доглядати свою матір, виховувати неповнолітнього сина і при цьому працювати. В той час, на відповідача як на батька покладався обовязок матеріально забезпечувати їх родину та хоча б частково приймати участь у вихованні дитини. Натомість, відповідач впродовж всього часу коли він переїхав на територію Росії, переставав дбати про сімю та їх благополуччя, та взагалі припинив матеріально утримувати сімю, і при цьому участі у вихованні сина не приймав. Станом на серпень 2016 року відповідач повністю залишив сімю, оскільки не проживав за адресою постійного місця проживання позивача, не вів спільного господарства з позивачкою, не виконував жодних із обовязків, покладених на нього законом як на чоловіка та батька. Будь-які спроби позивача в свій час примиритися з відповідачем не дали бажаних результатів, оскільки він категорично відмовився спільно проживати однією сімєю : позивачем та неповнолітнім сином, та нічого не хоче мати з ними спільного. Просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 зареєстрований 30 квітня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 372. Стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її користь, на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1500 грн. починаючи від дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Від вимоги про визначення місця проживання дитини позивачка відмовилась заявою від 06.12.2018 року. Позивачка ОСОБА_1 згідно поданої заяви просила розглядати справу за її відсутності та відсутності її представника, позовні вимоги підтримує повністю, та просить задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився повторно , відзив на позов не подав, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, його виклики в судові засідання на 06.12.2018 року та 06.03.2019 року здійснювалися через розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України (http://court.gov.ua/) від 20.09.2018 р. та 18.02.2019 року. За таких обставин, суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність сторін. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку що позовна заява підлягає до задоволення. Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 30.04.2013 року відділом ДРАЦС РС Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 372. Від шлюбу мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, З оглянутого судом свідоцтва про народження вбачається, що батьками неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, актовий запис № 1441, зареєстрований відділом ДРАЦС РС Рівненського міського управління юстиції є ОСОБА_1 та ОСОБА_2. За приписами ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно вимог ст. 24 СК закріплено один із головних принципів шлюбу його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як слідує з положень ст. 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сімї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подружні стосунки між сторонами припинені , подружнє життя не відновлювали. Сторони втратили почуття любові, між ними відсутнє взаєморозуміння. Примирення не можливе оскільки взаємної волі сторін на спільне проживання немає. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позовна заява в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення, так як подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя та неповнолітньої дитини, а тому шлюб слід розірвати. Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 191 СК України за рішенням суду аліменти на утримання дитини стягуються від дня предявлення позову. Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч.3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За відомостями про реєстрацію місця проживання особи вбачається, що зареєстрованим місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 є адреса реєстрації матері: м.Рівне, вул. Промислова, буд. 22. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлений прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1 492 грн, з 1 липня - 1 559 грн, з 1 грудня - 1 626 грн. Для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1 860 грн., з 1 липня - 1 944 грн., з 1 грудня - 2 027 грн.

Відповідно до ст.7 ЗУ "Про державний бюджет на 2019 рік" установлено у 2019 році прожитковий мінімум для дитини віком дo 6 років: з 01 січня 2019 пo 30 червня - 1626 грн., з 01 липня пo 30 листопада 1699 грн., з 01 грудня - 1779 грн., а для дітей віком від 6 до 18 років з 01 січня 2019 пo 30 червня - 2027 грн., з 01 липня пo 30 листопада 2118 грн., з 01 грудня - 2218 грн. Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4). Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обовязку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обовязком батьків, тобто матері та батька. Оцінивши в сукупності достовірно встановлені судом докази та обставини , суд прийшов до висновку, що підлягають до стягнення з відповідача аліменти на утримання дитини за рішенням суду, у звязку з ухиленням відповідача від утримання дитини в добровільному порядку, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі у розмірі 1500,00 грн., що не порушує вимоги ст.182 СК та є не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 31.07.2018 р. до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду в частині стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць з 31.07.2018 р. по 31.08.2018 р. - допустити до негайного виконання. Судові витрати - судовий збір підлягає до стягнення з відповідача за вимогу про стягнення аліментів в прибуток державного бюджету в сумі 704,80 грн. та на користь позивачки понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 704,80 грн. за вимогу про розірвання шлюбу. На підставі викладеного, ст.ст. 55, 110, 112, 115 СК України, керуючись ст.ст. 12,81,141, 264-268, 273, 354,355, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд, - в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 , задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30 квітня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 372, розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у сумі 1500 (одна тисяча пятсот ) грн. 00 коп., щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 31.07.2018 р. до повноліття дитини .

Рішення суду в частині стягнення аліментів на дитину у межах суми платежу за один місяць з 31.07.2018р. по 31.08.2018 р.- допустити до негайного виконання. Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. в прибуток державного бюджету . Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Позивач: ОСОБА_1 , проживає: 33024, м.Рівне, вул.Промислова, буд. 22, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 . Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання : ІНФОРМАЦІЯ_5, посвідка на тимчасове проживання № ТР011208 видана 03.09.2013 року.

Повний текст рішення виготовлено - 13.03.2019 року .

Суддя: О.В.Панас