Справа № 130/2996/18
Провадження № 22-ц/801/1389/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 рокуСправа № 130/2996/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чоловського О. М. на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Порощука П. П. від 04 квітня 2019 року (повний текст рішення складено 08 квітня 2019 року) в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Жмеринська міська рада Вінницької області, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку місця проживання, -

встановив:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду цим позовом, за яким просила усунути перешкоди у користуванні належними їй жилим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку місця проживання у цій квартирі.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 вона набула за рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 жовтня 2008 року. З відповідачем перебувала в шлюбі до жовтня 2018 року, але ще до його розірвання рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 19 вересня 2018 року ОСОБА_2 залишив місце проживання, більше року у квартирі не проживає, добровільно не бажає знятись із реєстраційного обліку, що перешкоджає їй в оформленні субсидії на сплату житлово-комунальних послуг.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки квартира набута сторонами під час шлюбу, вона є їх спільним сумісним майном, а тому відповідач не може бути обмежений у здійсненні права власності на неї, крім того зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено лише на підставі рішення суду про позбавлення права власності чи права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, але таких вимог позивачка не заявляла.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Чоловський О. М., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення і ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не правильно розтлумачив зміст рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 жовтня 2008 року, яким за позивачкою визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , тому що з його описової частини видно, що частина гуртожитку для її подальшого переобладнання в жилу квартиру була передана ОСОБА_1 ще рішенням спільного засідання правління та профкому товариства з обмеженою відповідальністю «Експрес» від 02 квітня 2002 року, а шлюб із ОСОБА_2 вона уклала лише 27 листопада 2007 року, отже це нерухоме майно було набуте позивачкою до шлюбу, а тому є її особистою приватною власністю. У 2008 році відбулось лише оформлення раніше переобладнаної у житлову квартиру частини гуртожитку. Крім того, звертав увагу, що можливість зняття особи з реєстраційного обліку на підставі судового рішення про таке зняття передбачена пунктом 26 Правил здійснення реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року.

Відповідач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Жмеринська міська рада Вінницької області подали відзиви на апеляційну скаргу, за якими просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене із додержанням норм процесуального і матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 жовтня 2008 року за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 на цю квартиру було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 103.

Як видно з довідки квартального комітету «Першотравневий» від 23 листопада року №880 до складу сім`ї ОСОБА_1 входять: син ОСОБА_3 , 2008 року народження та син ОСОБА_4 , 2014 року народження. ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 , але там не проживає понад один рік.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяженняцих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать пропрезумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Суд першої інстанції встановив, що квартира набута позивачкою за час шлюбу з відповідачем. Апеляційний суд вважає, що відсутність судового рішення про визнання квартири особистою приватною власністю ОСОБА_1 підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що це майно належить виключно позивачці, оскільки доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, у справі немає.

Зокрема, у рішенні від 28 жовтня 2008 року Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області при вирішенні питання про визнання за позивачкою права власності на квартиру, виходив із приписів статті 331 ЦК України, тобто визнав її новоствореним майном в результаті здійснення переобладнання частини гуртожитку по АДРЕСА_1 , дозвіл на переобладнання якої було надано рішенням Жмеринської міської ради Вінницької області № 179 від 19 червня 2008 року, тобто після укладення шлюбу із відповідачем.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що позивачка не позбавлена можливості спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, щодо зазначеної квартири, зокрема доводити факт набуття цього майна (перепланування частини гуртожитку у жилу квартиру) за кошти, які належали їй особисто, у порядку поділу спільного майна подружжя.

Таким чином, установивши, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач не втратив права власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, а тому положення частини другої статті 405 ЦК України, на яку позивачка посилалась як на правову підставу позову, не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Чоловського О. М. залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

(Повний текст постанови складено 01 серпня 2019 року)

Суддя-доповідач підпис О. С. Панасюк

Судді: підпис О. В. Ковальчук

підпис Т. Б. Сало

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк