Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 712/10165/15ц

провадження № 61-13778св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , Черкаська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: Пономаренка В. В., Гончар Н. І., Сіренко Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Черкаської міської ради про визнання недійсними рішень та державних актів.

В обґрунтування позовних вимог посилався на такі обставини. Позивач є власником 57/100 частини домоволодіння на АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 є власником 43/100 частини вказаного будинковолодіння.

На підставі рішення Черкаської міської ради народних депутатів від 11 квітня 1953 року № 536 для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 виділено в постійне користування земельну ділянку площею 1 102 кв. м. Співвласниками та землекористувачами вказаного будинковолодіння станом на 25 березня 1970 року були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які домовились про порядок користування земельною ділянкою, за умовами якого ОСОБА_3 відійшло 597 кв. м, а ОСОБА_4 - 505 кв. м.

Відповідно до технічного паспорта на вказане будинковолодіння станом на 2000 рік площа та конфігурація земельної ділянки на АДРЕСА_1 не змінювалась з часу проведення її розподілу колишніми співвласниками.

Отримавши у власність частину будинку від ОСОБА_4 , позивач відповідно отримав і частину земельної ділянки, яка їй належала, а отже, до 2003 року він мав у користуванні 505 кв. м земельної ділянки.

У 2004 році ОСОБА_1 здійснив приватизацію належної йому земельної ділянки і отримав державний акт на право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 499 кв. м.

Згідно з рішенням Черкаської міської ради від 19 липня 2007 року № 2-969 ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку за вказаною адресою, площею 501 кв. м, та державний акт на право власності на цю земельну ділянку.

Під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту проведено експертизу, яка встановила, що під час приватизації зазначених земельних ділянок при виконанні обмірів було допущено помилку у визначенні розміру ділянки, у зв`язку з чим площа земельної ділянки ОСОБА_1 зменшилась з 505 кв. м. до 499 кв. м. При цьому межа земельної ділянки згідно з державним актом проходить на відстані 0,30 м від стін будівель «літ. А1 -1», «літ. а», «літ. а3», у той час як раніше вона проходила по стінах вказаних будівель.

Тепер на цьому відрізку земельної ділянки розташована бетонна огорожа, побудована позивачем, що не влаштовує відповідача.

Посилаючись на те, що спірна частина земельної ділянки без попереднього припинення права власності позивача була неправомірно надана у власність відповідача, і що є підстави для визнання приватизації земельних ділянок сторін незаконною, скасування відповідних рішень, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним та скасувати пункт 1.10 рішення Черкаської міської ради від 19 липня 2007 року № 2-969 та виданий на підставі нього державний акт на право власності на земельну ділянку від 10 вересня 2007 року, серії НОМЕР_1 , за яким ОСОБА_2 отримав у власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 , площею 501 кв. м; визнати недійсним та скасувати рішення Черкаської міської ради від 05 жовтня 2004 року № 7-40 додаток 1 пункт 54 та виданий на його підставі державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 01 грудня 2004 року, за яким ОСОБА_1 отримав у власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 , площею 499 кв. м.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів порушення його прав зі сторони відповідача, та не довів, якими неправомірними діями зі сторони відповідача порушені права позивача. Суд вважав, що ні Черкаською міською радою, ні ОСОБА_2 не порушено чинного законодавства при визначенні конфігурації та площі земельних ділянок, які передано у приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та відповідно у прийнятті рішень про передачу вказаних земельних ділянок у приватну власність і видачі державних актів на право власності на земельні ділянки.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оспорювані рішення органу місцевого самоврядування про визнання права власності на земельні ділянки сторін та видані на їх підставі державні акти порушують права позивача, які неможливо відновити без внесення відповідних змін у технічну документацію щодо кутів повороту земельної ділянки, а зміни можуть бути внесені лише під час виготовлення нової технічної документації. Тому єдиним можливим способом захисту, який відновить порушені права позивача, є визнання незаконними та скасування рішень Черкаської міської ради та державних актів на право власності на земельні ділянки. Судом першої інстанції помилково не застосовано статтю 155 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що у січні 2003 року між сторонами укладено заяву та план-схему про поділ спірної земельної ділянки, відповідно до якого земельна ділянка ОСОБА_1 складає 499 кв. м, а ОСОБА_2 - 501 кв. м. Вказана заява нотаріально посвідчена, з таким розподілом позивач погоджувався та не оспорював його, а лише у 2015 році (через 11 років після приватизації своєї земельної ділянки) звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в іншій справі було проведено експертизу, яка встановила помилку у визначенні розміру його земельної ділянки, а саме земельна ділянка позивача зменшилась з 505 кв. м до 499 кв. м. Такі висновки експерта, на думку заявника, є помилковими та безпідставними.

У вересні 2016 року на адресу суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в якихвін просив відхилити зазначену касаційну скаргу, посилаючись на те, що вона є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновків апеляційного суду, а фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку.

У липні 2019 року на адресу суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому він посилався на ті самі обставини, що й у запереченнях, поданих ним у вересні 2016 року. Крім того, ним додана копія заяви про відкликання його підпису та скасування заяви про погодження розподілу земельної ділянки.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2016 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судами встановлено, що сторони є співвласниками будинковолодіння та земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Черкаської міської ради народних депутатів від 11 квітня 1953 року № 536 для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 виділено в постійне користування земельну ділянку площею 1 102 кв. м.

Рішенням Черкаської міської ради від 05 жовтня 2004 року № 7-40 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 499,0 кв. м на АДРЕСА_1 та видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 01 грудня 2004 року серії НОМЕР_2 .

Рішенням Черкаської міської ради від 19 липня 2007 року № 2-969 ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 , площею 501 кв. м, та видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 10 вересня 2007 року серії НОМЕР_1 .

З матеріалів справи вбачається, що 10 травня 2002 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаської міської ради із заявою про передачу йому безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 504 кв. м, яка розміщена на АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічної документації з оформлення права на земельну ділянку ОСОБА_1 , акта розподілу земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , площа земельної ділянки, яка передавалась ОСОБА_1 у приватну власність, складала 499 кв. м.

29 травня 2006 року ОСОБА_2 звернувся до Черкаської міської ради із заявою про передачу йому у приватну власність земельної ділянки. На підставі даних технічної документації Черкаською міською радою було прийнято рішення передати ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 501 кв. м та в оренду на два роки земельну ділянку площею 120 кв. м.

Згідно з актом встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж землекористування ОСОБА_2 від 17 липня 2006 року суміжними користувачами, в тому числі і ОСОБА_1 , жодних претензій до встановленої межі землекористування заявлено не було.

Отже, у справі встановлено, що сторони приватизували земельні ділянки за фактичним їх використанням і за узгодженим ним використанням земельної ділянки, та використовували їх не маючи претензій один до одного до розгляду в 2015 році цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту, а надалі і цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Оскільки між сторонами виник спір за частину земельної ділянки, яку кожний з них вважав такою, що належить йому на праві власності, при розгляді цивільної справи про встановлення земельного сервітуту було проведено судову земельно-технічну експертизу.

Відповідно до висновку цієї експертизи фактичні межі земельних ділянок на бульварі Шевченка 41 у м. Черкаси суміжних землекористувачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не відповідають державним актам, виданим на їх ім`я. Земельна ділянка відповідача ОСОБА_2 збільшена на 0,0001 га від вказаної в державному акті, а земельна ділянка ОСОБА_1 зменшена на 0,0002 га від вказаної в державному акті (а.с. 25-32).

На думку експерта, під час приватизації земельних ділянок, при виконанні обмірів була допущена помилка у визначенні розміру ділянки, межі від дальньої стіни житлового будинку «літ. А1-1» до кута повороту межі (замість 12,00 м вказано 12,30 м), у зв`язку з чим площа земельної ділянки ОСОБА_1 зменшилась з 505 кв. м до 499 кв. м, при цьому межа між земельними ділянками згідно з державними актами проходить на відставні 0,30 м від стін будівель «літ. А1 -1», «літ. а», «літ. а3», хоча раніше вона проходила по стінах вищевказаних будівель.

Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), тут і надалі у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно із частиною першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) (частини перша та друга статті 55 Закону України «Про землеустрій» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на спірну земельну ділянку відповідачем набуто відповідно до указаних норм права.

Як на правову підставу скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову, апеляційний суд у порушення правил діїактів цивільного законодавства у часі, зазначених у статті 5 ЦК України, послався на правові норми у редакції, що набрали чинності після виникнення у сторін права власності на земельні ділянки: статтю 79-1 ЗК України, норми Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про державний земельний кадастр».

Висновки суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивача та недоведеність факту порушення його прав і чинного законодавства при визначенні конфігурації та площі земельних ділянок є обґрунтованими.

Суд першої інстанції на підставі належним чином досліджених доказів дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог.

Встановлено, що оспорювані державні акти виготовлено з урахуванням порядку користування спірною земельною ділянкою, який попередньо сторонами визначено.

Про це свідчить нотаріально посвідчена заява сторін, складовою якої є акт розподілу земельної ділянки (а.с. 86).

Посилання позивача на порядок користування земельною ділянкою, який свого часу склався між колишніми співвласниками будинковолодіння, не може бути підставою для скасування державних актів, оскільки сторони, як теперішні власники будинковолодіння, самі врегулювали порядок такого землекористування.

Позивач був ініціатором видачі йому державного акта на земельну ділянку за відповідною конфігурацією та розмірами, сторони тривалий час є власниками спірних земельних ділянок і намагання скасувати правовстановлюючі документи на земельну ділянку є невиправданим втручанням у право власності відповідача.

Експертиза в іншій справі, на яку посилався позивач і яка лягла в основу оспорюваного рішення, на час розгляду справи не була у розумінні ЦПК України 2004 року висновком експертизи, та підлягала оцінці як письмовий доказ у сукупності з іншими доказами.

Висновки спеціаліста у цьому документі є фактично правовими.

Сторони за правилами добросусідства у 2003 році домовилися про порядок користування земельною ділянкою, зокрема шляхом прокладання межі з незначним відступом від частини будинку, що належить відповідачу.

Подальше виникнення між сторонами спору з приводу встановлення огорожі не є підставою для визнання державних актів недійсними.

Апеляційний суд також безпідставно вважав, що про порушення свого права внаслідок видачі державних актів позивач дізнався лише за наслідками виготовлення висновку експертизи у 2015 році.

За обставинами справи він знав і мав знати про розміри та конфігурацію земельної ділянки з часу видачі йому державного акта.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

При цьому суд першої інстанції, встановивши всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, вдався до переоцінки доказів з порушенням правил статті 212, частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 1 322,88 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 07 липня 2016 року скасувати.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 квітня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1322,88 грн (одну тисячу триста двадцять дві грн 88 коп.) - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко