ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року

м.Суми

Справа №577/1789/18

Номер провадження 22-ц/816/842/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Попової А.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2018 року в складі судді Буток Т.А., ухваленого у м. Конотоп,

в с т а н о в и в:

21 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, який в подальшому уточнив, про розірвання договору купівлі-продажу мобільного телефону, стягнення грошових коштів, неустойки та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 листопада 2017 року він в салоні мобільного зв'язку «Lifecell», розташованого на пл. Миру, 1 в м. Конотопі придбав мобільний телефон NOKIA 150, за що сплатив 995 грн, а також придбав карту пам'яті до телефону за 104 грн. В магазині йому був виданий чек, інформація про сертифікацію продукції на російській, українській та казахській мовах та коротке керівництво з експлуатації, у якому в розділі «гарантійний строк» вказано про гарантію строком 12 місяців з моменту покупки телефону. При цьому, гарантійний талон на телефон не був заповнений.

З 30 березня 2018 року, в період гарантійного строку, в роботі телефону з'явились неполадки, з приводу чого він звернувся до салону мобільного зв'язку «Lifecell».

Позивач посилався на те, що всупереч вимогам закону продавцем не був складений акт приймання товару на експертизу, так як продавець, прийнявши від нього телефон і його комплектуючі, склала заяву від 04 квітня 2018 року, яка не відповідала вимогам законодавства. Також, йому було відмовлено у направленні товару на експертизу та у видачі мобільного телефону аналогічної моделі з посиланням на її відсутність.

Крім того, 05 квітня 2018 року позивач надіслав на адресу відповідача заяву про направлення товару на експертизу, а 10 квітня 2018 року направив фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 листа про те, що не придбавав у неї товар, за поштову пересилку яких сплатив 19 грн та 9 грн, відповідно.

Посилаючись на те, що станом на день подачі позову до суду телефон не був відремонтований і йому не повернутий, тому позивач дійшов висновку, що мобільний телефон мав недоліки й був товаром неналежної якості, тому, уточнивши позовні вимоги, просив суд розірвати договір купівлі-продажу мобільного телефону та стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 6715 грн 54 коп., з яких: кошти, сплачені за телефон у сумі 994 грн та за карту пам'яті у сумі 104 грн; 4901 грн 54 коп. неустойки; 37 грн поштових витрат та 1777 грн моральної шкоди.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Розірвано договір купівлі-продажу мобільного телефону NOKIA 150, укладений 01 листопада 2017 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 995 грн сплачених коштів.

Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з огляду на те, що саме з вини відповідача позивачу були надані неякісні послуги з продажу мобільного телефону, який виявився несправним. Крім того, позивач в апеляційній скарзі посилається на допущені судом першої інстанції під час розгляду даної справи численні порушення норм процесуального права. Зокрема, зазначив, що він не отримував ухвалу попереднього судового засідання; суд долучив до справи докази, які були подані з пропуском строку на їх подання; у судовому рішенні спотворено факти, викладені позивачем у заяві про направлення телефону на експертизу; після відкладення розгляду справи судом справа не розглядалася спочатку; суд без підготовки тексту рішення в нарадчій кімнаті проголосив резолютивну частину рішення, чим порушив таємницю нарадчої кімнати; а також вказав, що йому не була видана копія скороченого судового рішення негайно після його проголошення.

Від відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в установлений судом строк надійшло письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому, зазначив, що телефон було списано сервісним центром ще 19 квітня 2018 року і того ж дня, тобто 19 квітня 2018 року, він направив позивачу поштовим переказом грошові кошти в якості повернення оплати за мобільний телефон у сумі 995 грн. Відтак, вважає, що всі законні вимоги споживача ним були виконані своєчасно та у встановлені законом строки, тому вимоги позивача про стягнення неустойки є безпідставними. У той же час, на його думку, відмова позивача від отримання грошей свідчить про його небажання вирішити спір у позасудовому порядку. Крім того, відповідач зауважив, що вважає договір купівлі-продажу мобільного телефону розірваним ще 19 квітня 2018 року, так як ще тоді намагався повернути гроші за придбаний позивачем товар.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 01 листопада 2017 року ОСОБА_1 придбав в салоні мобільного зв'язку «Lifecell», розташованого на пл. Миру, 1 в м. Конотопі мобільний телефон NOKIA 150, ІМЕІ НОМЕР_1.

Згідно чеку від 01 листопада 2017 року ОСОБА_1 здійснив оплату вказаного товару в сумі 995 грн, а також придбав карту пам'яті для телефону у розмірі 104 грн, а всього на загальну суму 1099 грн (а.с. 3).

В межах гарантійного строку, який вказаний в гарантійному талоні, виявились недоліки товару, у зв'язку з чим позивач 04 квітня 2018 року звернувся до керівництва салону мобільного зв'язку з відповідною заявою, а також надав заяви від 03 квітня 2018 року про складання акта приймання товару на експертизу та видачі йому мобільного телефону аналогічної моделі на час проведення експертизи й гарантійного ремонту (а.с. 5, 6).

При цьому, того ж дня, тобто 04 квітня 2018 року, працівником салону мобільного зв'язку «Lifecell» була заповнена заява про передачу мобільного телефону до сервісного центру для проведення діагностики та обслуговування, в якій позивач зазначив, що не погоджується з формою цієї заяви через її невідповідність вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2002 року № 506, а також працівник магазину на тій же заяві вказав, що аналогічної моделі телефону в обмінному фонді для видачі позивачу немає (а.с. 7).

Окрім зазначеного, 05 квітня 2018 року позивач направив відповідачу листа, в якому повідомив, що йому було відмовлено працівниками салону мобільного зв'язку «Lifecell» у прийнятті його заяв від 03 квітня 2018 року щодо відправлення телефону на експертизу, видачі телефону аналогічної моделі та у складанні акта приймання товару на експертизу за встановленою формою, а також направив відповідачу і копії вказаних заяв (а.с. 8, 9, 10).

Разом з тим, у листі від 05 квітня 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3, посилаючись на магазин Лайфселл, тобто той, у якому позивач придбав телефон, повідомила позивачу про те, що 05 квітня 2018 року його телефон було відправлено в авторизований сервісний центр м. Київ з метою перевірки заявленого ним дефекту. При цьому, вона вказала, що в разі підтвердження дефекту сервісним центром апарат не буде ремонтуватися, а буде замінено на новий або йому будуть повернуті гроші. Крім того, у листі йдеться про те, що моделі мобільного телефону NOKIA 150 в обмінному фонді немає, тому запропоновано отримати аналогічну модель на час проведення діагностики (а.с. 11).

У відповідь позивач листом від 10 квітня 2018 року повідомив фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 про те, що вказаний нею у листі телефон ним не придбавався, а також зауважив, що із заявами він звертався саме до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (а.с. 12).

В подальшому, після підтвердження сервісним центром наявності дефекту в мобільному телефоні позивача відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 19 квітня 2018 року направив на адресу позивача поштовий переказ грошових коштів у розмірі 995 грн, а також рекомендований лист про наявність дефекту в телефоні та про повернення грошей у повному обсязі (а.с. 20-22).

Вказане відправлення позивач отримав 12 травня 2018 року (а.с. 23), що знайшло своє підтвердження, однак кошти у розмірі 995 грн він так і не отримав, після чого 05 червня 2018 року відповідач повторно здійснив переказ вказаних коштів (а.с. 36), але ОСОБА_1 їх також не отримав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку з виявленням протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків придбаного позивачем товару є підстави для розірвання договору купівлі-продажу мобільного телефону та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених за цей товар коштів. При цьому, суд відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення вартості придбаної позивачем карти пам'яті, пославшись на те, що вона не є необхідним приладдям, без якого телефон не може функціонувати, а також на те, що позивач придбав її за власним бажанням з метою покращення функцій мобільного телефону.

Відмовляючи у задоволенні позивних вимог про стягнення неустойки за несвоєчасне відправлення товару на експертизу за період з 06 квітня 2018 року по 14 листопада 2018 року у розмірі 2439 грн 78 коп. та за відмову у видачі телефону з обмінного фонду за період з 04 квітня 2018 року по 14 листопада 2018 року у розмірі 2461 грн 76 коп, суд першої інстанції, установивши, що відповідач у добровільному порядку намагався вирішити вказаний спір, надсилаючи позивачу кошти за сплачений телефон, яких останній не отримав з незалежних від відповідача причин, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних вимог.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то відмовивши у їх задоволенні, суд послався на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин заподіяння йому моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними і обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Законом України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) установлено права споживачів, а також визначено механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до статті 1 Закону споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами був укладений договір роздрібної купівлі-продажу.

Згідно з частиною 1 статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його.

Як передбачено частиною 1 статті 708 ЦК України, у разі виявлення покупцем протягом гарантійного або інших строків, встановлених обов'язковими для сторін правилами чи договором, недоліків, не застережених продавцем, або фальсифікації товару покупець має право за своїм вибором:

1) вимагати від продавця або виготовлювача безоплатного усунення недоліків товару або відшкодування витрат, здійснених покупцем чи третьою особою, на їх виправлення;

2) вимагати від продавця або виготовлювача заміни товару на аналогічний товар належної якості або на такий самий товар іншої моделі з відповідним перерахунком у разі різниці в ціні;

3) вимагати від продавця або виготовлювача відповідного зменшення ціни;

4) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми.

Згідно з вимогами статті 709 ЦК України продавець або виготовлювач (чи уповноважені ними представники) зобов'язані прийняти товар неналежної якості від покупця і задовольнити його вимоги про заміну товару або усунення недоліків. Доставка товару продавцеві та його повернення покупцеві здійснюються продавцем або виготовлювачем, а в разі невиконання ними цього обов'язку або відсутності продавця чи виготовлювача в місцезнаходженні покупця повернення товару може бути здійснене покупцем за їхній рахунок.

Вимога покупця про заміну товару підлягає негайному задоволенню, а в разі необхідності перевірки якості товару - протягом чотирнадцяти днів або, за домовленістю сторін, в інший строк.

У разі відсутності необхідного товару вимога покупця про заміну товару підлягає задоволенню у двомісячний строк з моменту подання відповідної заяви.

Якщо задовольнити вимогу покупця про заміну товару у встановлені строки неможливо, покупець на свій вибір має право пред'явити продавцеві або виготовлювачу інші вимоги відповідно до статті 708 цього Кодексу.

Вимога покупця про безоплатне усунення недоліків товару підлягає задоволенню продавцем або виготовлювачем протягом чотирнадцяти днів або, за домовленістю сторін, в інший строк. На вимогу покупця на час ремонту йому має бути наданий у користування аналогічний товар, незалежно від моделі, з доставкою.

У разі усунення недоліків товару шляхом заміни комплектуючого виробу або складової частини товару, на які встановлено гарантійні строки, гарантійний строк на новий комплектуючий виріб або складову частину обчислюється від дня видачі покупцеві товару після усунення недоліків.

За кожний день прострочення продавцем або виготовлювачем усунення недоліків товару і невиконання вимоги про надання в користування аналогічного товару на час усунення недоліків продавець сплачує покупцеві неустойку в розмірі одного відсотка вартості товару.

У пункті 12 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» йдеться про те, що істотним необхідно вважати такий недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: він взагалі не може бути усунутий; його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

Відповідно до пункту 4 статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на перевірку якості, безпеки, комплектності, міри, ваги та ціни продукції, що придбавається (замовляється), демонстрацію безпечного та правильного її використання. На вимогу споживача продавець (виконавець) зобов'язаний надати йому контрольно-вимірювальні прилади, документи про якість, безпеку, ціну продукції. У разі коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов'язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції. Експертиза проводиться за рахунок продавця (виконавця, виробника). Якщо у висновках експертизи буде доведено, що недоліки виникли після передачі продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб, вимоги споживача не підлягають задоволенню, а споживач зобов'язаний відшкодувати продавцю (виконавцю, підприємству, яке виконує його функції) витрати на проведення експертизи. Споживач, продавець (виконавець, виробник) мають право на оскарження висновків експертизи у судовому порядку.

З урахуванням наведених норм права та встановлених у справі обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання укладеного між сторонами договору купівлі-продажу мобільного телефону та поверненням сплачених за телефон коштів у сумі 995 грн, так як у стягненні 104 грн за придбану карту пам'яті, яка не є необхідним приладдям до того товару, суд правильно відмовив, у зв'язку з виявленими протягом гарантійного строку недоліками придбаного позивачем товару, чого не заперечував і сам відповідач у заяві від 19 квітня 2018 року, якою підтвердив наявність дефекту у цьому телефоні та виразив готовність повернути сплачені позивачем кошти за несправний телефон.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріалами справи доведено, що 19 квітня 2018 року та 05 червня 2018 року відповідач направляв на адресу позивача поштові перекази на повернення йому сплачених коштів за мобільний телефон коштів у сумі 995 грн, про що той був сповіщений, однак відмовився їх отримати з незалежних від відповідача причин.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2, як з фізичної особи-підприємця на користь позивача коштів у сумі 995 грн, суд першої інстанції не встановив обставин того, що станом на день постановлення оскаржуваного рішення той припинив підприємницьку діяльність, про що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань був зроблений відповідний запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем від 31 серпня 2018 року.

Відповідно до частини 1 статті 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Згідно з частиною 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Відтак, ураховуючи, що 31 серпня 2018 року відбулось припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (внесено запис до відповідного реєстру про реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою), але його зобов'язання щодо повернення позивачу сплаченої за товар грошової суми не припинилося, тому колегія суддів вважає за необхідне вказати, що стягнення вищевказаної суми коштів у розмірі 995 грн на користь позивача має відбутись з ОСОБА_2, як фізичної особи, оскільки у разі припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця її права та обов'язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею, як за фізичною особою.

Вказаного правового висновку дійшов також Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 року за № 423/571/16-ц.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 995 грн сплачених коштів необхідно змінити, стягнувши вказані кошти з ОСОБА_2, як з фізичної особи.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за несвоєчасне відправлення товару на експертизу за період з 06 квітня 2018 року по 14 листопада 2018 року у розмірі 2439 грн 78 коп. та за відмову у видачі телефону з обмінного фонду за період з 04 квітня 2018 року по 14 листопада 2018 року у розмірі 2461 грн 76 коп, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 4 статті 17 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли під час гарантійного строку необхідно визначити причини втрати якості продукції, продавець (виконавець, виробник) зобов'язаний у триденний строк з дня одержання від споживача письмової згоди організувати проведення експертизи продукції.

Матеріалами справи доведено, і позивачем не заперечується, що він звернувся до відповідача з вимогами щодо недоліків у роботі телефону 04 квітня 2018 року.

При цьому, вже 05 квітня 2018 року придбаний позивачем мобільний телефон був направлений відповідачем до авторизованого сервісного центру м. Київ для підтвердження наявності в ньому заявленого позивачем дефекту. Вказані обставини підтверджуються як направленими на адресу позивача листами фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 05 квітня 2018 року та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 19 квітня 2018 року, так і наданою управлінням захисту прав споживачів Головного управління Держспоживслужби в Сумській області відповіддю на звернення позивача від 03 травня 2018 року за № 05.3-06/4819 (а.с. 11, 20, 30).

Отже, відповідач у встановлений законом строк направив належний позивачу мобільний телефон для підтвердження факту його несправності, тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення неустойки за порушення строків відправлення цього товару на експертизу є законними і обґрунтованими.

Щодо позовних вимог про стягнення неустойки за відмову у наданні в користування аналогічного телефону з обмінного фонду, то колегія суддів звертає увагу на обставини того, що у заяві про прийняття товару для усунення дефекту від 04 квітня 2018 року продавцем магазину «Lifecell» було вказано, що аналогічної моделі немає (а.с. 7). Разом з тим, у листі від 05 квітня 2018 року позивачу пропонувалось отримати в цьому магазині аналогічну модель телефону на час проведення діагностики його мобільного телефону у сервісному центрі (а.с. 11). Однак, отримавши 10 квітня 2018 року вказану у листі пропозицію, позивач наданим правом не скористався.

У той же час, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги позивача в частині того, що суд першої інстанції не стягнув з відповідача поштові витрати за направлення на адресу відповідача поштового відправлення в сумі 28 грн (19 грн + 9 грн) (а.с. 9) заслуговують на увагу, так як вказані судові витрати пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, про що йдеться у п. 4 ч. 1 ст. 133, ст. 140 ЦПК України.

Однак, що стосується направлення фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 листа від 10 квітня 2018 року, на що було потрачено 09 грн, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані витрати не підлягають поверненню позивачу, оскільки вказана фізична особа-підприємець ОСОБА_3 не є учасником даної справи.

Відтак, рішення суду в зазначеній частині щодо відмови повернути позивачу судові витрати на суму 28 грн підлягає скасуванню з ухваленням нового про стягнення вказаних витрат.

Щодо вимог апеляційної скарги про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» шкода - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо її заподіяння було небезпечне для життя і здоров'я людини.

Вказаного висновку дійшов також Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року за № 661/67/16-ц.

Разом з тим, позивач не довів, що обставини, пов'язані з недоліками купленого ним у відповідача мобільного телефону могли нести небезпеку для його життя та здоров'я, спричинити йому фізичні чи душевні страждання внаслідок дій відповідача, тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині також є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про неотримання позивачем копії ухвали про підготовче судове засідання не впливають на висновок суду про часткове задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарги на порушення судом першої інстанції процедури і строків прийняття доказів є безпідставними з огляду на те, що відповідач подав докази разом з відзивом на позовну заяву, що узгоджується з частиною 3 статті 83 ЦПК України.

До тверджень позивача про нібито спотворення судом першої інстанції фактів, викладених у його заяві від 04 квітня 2018 року щодо того, що йому запропонували в магазині аналогічну модель телефону на час проведення діагностики колегія суддів відноситься критично, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні відображено лише зміст листа фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якому вона зазначила про такі факти.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд продовжив розгляд справи за його позовом після відкладення судового засідання замість того, щоб розпочати її розгляд спочатку, то колегія суддів звертає увагу на те, що в силу вимог частини 5 статті 240 ЦПК України розгляд справи по суті спочатку у випадку відкладення судового засідання є правом, а не обов'язком суду.

Колегія суддів відхиляє також доводи апеляційної скарги і про порушення судом таємниці нарадчої кімнати, так як з журналу судового засідання вбачається, що 14 листопада 2018 року о 09-годині 26 хв. суд вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення, а о 09-годині 27 хв. проголосив вступну та резолютивну частини рішення суду (а.с. 65-66), що не свідчить про те, що суд взагалі не виходив до нарадчої кімнати.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі щодо невручення позивачу негайно після проголошення судового рішення його копії вступної та резолютивної частин, то вони також не спростовують висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову.

Також необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті б Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, коли суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, однак стягнув з відповідача на користь позивача грошові кошти, як з фізичної особи підприємця, хоча той на час розгляду даної справи в суді першої інстанції припинив підприємницьку діяльність, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно змінити, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 995 грн сплачених коштів за придбання мобільного телефону.

Крім того, рішення суду в частині вирішення питання про стягнення судових витрат необхідно скасувати частково і ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для підготовки справи до розгляду у сумі 28 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, тому його необхідно залишити без змін.

Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2; 376 ч. 1 п.п. 1, 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2018 року в даній справі в частині стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачених коштів змінити та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 995 грн сплачених коштів.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2018 року в даній справі в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення судових витрат скасувати частково та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для підготовки справи до розгляду у сумі 28 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 листопада 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2019 року.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко