Справа № 419/3080/18
Провадження № 2/419/147/2019
28 січня 2019 року Новоайдарський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді Іванової О. М.,
при секретарі Шапка О. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Новоайдар Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з даним позовом в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_2 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою позивача та зареєстрована у вищевказаній квартирі, проте на даний час фактично за місцем реєстрації не мешкає. З 2014 року відповідач за вказаною адресою не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за вказаною адресою. Особисті речі відповідача у вищевказаній квартирі відсутні. У добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації з належного позивачу на праві приватної власності житлового будинку не погоджується, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
На підставі вищевикладеного представник позивача вимушений звернутися до суду з даним позовом в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, за захистом прав позивача.
Представник позивача адвокат ОСОБА_1 (а.с.12), який діє в інтересах ОСОБА_2 на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги (а.с.11), у судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити (а.с.19), заперечень проти вирішення справи при заочному розгляді не надав.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.
Положеннями ст. ст. 319 ЦК України, 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 18.07.1994 року (а.с.7).
Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є дочкою позивача та зареєстрована у вищевказаному житловому будинку з 16.09.2014 року, що підтверджується копією домової книги (а.с.8-9).
З копії акту, складеного 04.06.2018 року депутатом Новоайдарської селищної ради ОСОБА_4 в присутності громадян ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с.10), вбачається, що в ході обстеження встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, пенсіонер, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, одна. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, за даною адресою зареєстрована, однак фактично не проживає понад чотири роки.
Відповідач за вказаною адресою не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за вказаною адресою. Особисті речі відповідача у вищевказаній квартирі відсутні. У добровільному порядку відповідач знятися з реєстрації з належного позивачу на праві приватної власності житлового будинку не погоджується, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції.
Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.).
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіти, користуватися та розпоряджатися своїх майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частинами 2, 3 ст. 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом достовірно встановлено, що відповідач не користується житлом за місцем реєстрації без поважних причин понад чотири роки, що дає суду законні підстави для задоволення позову та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні.
На підставі ст. ст. 15, 317, 319, 321, 355, 369, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 71, 150 ЖК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263, 264, 265, 280 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право на користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Головуючий О. М. Іванова