Єдиний унікальний номер 236/3664/18 Номер провадження 22-ц/804/1770/19
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року

м. Бахмут

справа 236/3664/18

провадження № 22-ц/804/1770/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Будулуци М.С., Корчистої О.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» Лиманське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 236/3664/18 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» Лиманське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства про визнання заборгованості за спожиту холодну воду такою, яка підлягає списанню та зобов`язання вчинити певні дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 квітня 2019 року (суддя Ткачов О.М.), ухваленого в приміщенні Краснолиманського міського суду Донецької області, повне судове рішення складено 19 квітня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В жовтні 2018 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом в обґрунтування якого послалась на те, що особистий рахунок за споживання холодної води НОМЕР_1 відкритий на її ім`я з квітня 2011 року. Раніше споживачем холодної води був її батько ОСОБА_2 , інвалід ВВВ 1 групи, якому відповідно до Закону України «Про статус війни, гарантій їх соціального захисту» повинні надаватися пільги у розмірі 100% в межах середніх норм споживання, проте Лиманське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства з листопада 2003 року (коли був встановлений лічильник холодної води) по грудень 2009 року надавало йому пільги у розмірі 16,7% в межах середніх норм споживання, в наслідок чого утворилась заборгованість. До 22 квітня 2011 року в квартирі проживало 6 осіб, на той час норма споживання холодної води на одного мешканця нашої квартири складала 8,36 куб.м/місяць, на двох 16,72 куб.м/місяць. З 2004 року до січня 2010 року за спожиту холодну воду вони не платили, в зв`язку з чим, станом на 01 січня 2010 року був нарахований борг у розмірі 2 709,32 грн. Відповідачем безпідставно, при нарахування комунальних послуг, було застосовано абз. 3 п. 22 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ 21 липня 2005 року за № 630, згідно якого пільга надається на частку отриману після розподілу показання лічильника пропорційно кількості мешканців квартири. Вважає, що заборгованість за спожиту холодну воду за період з листопада 2003 року по грудень 2009 року їм було нараховане поза межами позовної давності у три роки.

Просила суд визнати заборгованість за спожиту холодну воду на особистому рахунку НОМЕР_1 у розмірі 519,85 грн. станом на 01 жовтня 2018 року, такою, яка підлягає списанню як залишок безпідставно нарахованого поза межами трирічної позовної давності боргу у розмірі 2709,32 грн., який вже частково сплачено. Зобов`язати Комунальне підприємств «Компанія «Вода Донбасу» в особі Лиманського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства списати з особистого рахунку позивача НОМЕР_1 заборгованість за спожиту холодну воду у розмірі 519,85 грн. станом на 01 жовтня 2018 року. Зобов`язати Лиманське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства відшкодувати моральну шкоду у розмірі, визначеному судом.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 квітня 2019 року в задоволені позовних вимогах ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» Лиманське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства про визнання заборгованості за спожиту холодну воду такою, яка підлягає списанню та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Судове рішення мотивоване тим, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі, поданій до Апеляційного суду, позивач - ОСОБА_1 , посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, та ухвалити нове.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення норм ЦПК України не приєднав до матеріалів справи відповідь на заперечення відповідача та не дослідив докази додані до відзиву. Суд не надав належної оцінки тому факту, що списання відповідачем нарахованої заборгованості станом на 01 січня 2013 року призначеними субсидіями, не є добровільною оплатою нарахованої заборгованості. Судом не вірно застосував п. 22 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення за № 630 від 21 липня 2005 року.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (повістки) ( а.с.140)

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.136)

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право спільної сумісної власності від 24 січня 2000 року належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Згідно договору на надання населенню послуг по водопостачанню від 07 серпня 2001 року, споживачем за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 (а.с. 15).

Згідно відповіді Комунального підприємства «Компанія «ВодаДонбасу» Лиманського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства від 08 серпня 2018 року на звернення ОСОБА_3 , останню було попереджено про заборгованість по особовому розрахунковому рахунку № НОМЕР_1 станом на 01 серпня 2018 року у розмірі 627,46 грн. (а.с. 19-20)

Згідно повідомлень про надання субсидії, ОСОБА_1 в період з 2015 року по 2018 рік надавалась субсидія (а.с.21,22,23,24,25,26)

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі частиною 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надала суду жодних належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальними послугами визначається результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до статей 13, 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з централізованого водопостачання та водовідведення віднесено до комунальних.

Приписами пункту 5 частини 3 статті 20 Закону та пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 встановлено, що споживач, серед іншого, зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Матеріали справи свідчать про те, що листом КП «Компанія «Вода Донбасу» Лиманське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства № І-34 від 08 серпня 2018 року повідомили ОСОБА_1 про наявність заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення по особистому рахунку № НОМЕР_1 станом на 01 серпня 2018 року складає 627,46 грн. (а.с.19).

Відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» списання заборгованості за надані послуги є питанням внутрішнього бухгалтерського обліку підприємства і є правом, а не обов`язком юридичної особи.

Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 року при розгляді справи № 6-6ц13. Зазначено, що законодавство не передбачає звільнення споживача від сплати коштів за отримані послуги. Списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги чинним законодавством також не передбачено.

Згідно з вимогами статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином у разі порушення цивільного права відповідно до ст. ст. 4, 13, 43 ЦПК України особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового є обов`язком суду. Аналогічні роз`яснення містить п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі».

Крім того у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мушта проти України» від 18 листопада 2010 року визначено критерії, за якими національні суди можуть обмежити право на суд для особи, а зокрема зазначено про те, що "такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями".

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13, Верховним Судом у постановах від 17 травня 2018 року в справі № 2-64/11, від 04 липня 2018 року у справі № 590/479/16-ц.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

У частині першій статті 267 ЦК України закріплено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Тлумачення частини першої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що оскільки сплив позовної давності не призводить до припинення суб`єктивного права або інтересу, не припиняється і кореспондуючий обов`язок особи.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Аналіз глави 50 ЦК України «Припинення зобов`язання» дозволяє стверджувати, що сплив позовної давності не передбачено як підставу припинення зобов`язання.

Закінчення строку позовної давності не тягне за собою автоматичного списання заборгованості.

Позивачем не надано суду правового обґрунтування механізму реалізації списання заборгованості, яка утворилась на його особовому рахунку, а також правового підтвердження обов`язку відповідача здійснювати списання вищезазначеної заборгованості.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову, доводи апеляційної скарги в цій частині задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доказам по справі є необґрунтованими.

На підставі вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам статті 265 ЦПК України.

Згідно статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволенні позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачкою не надано.

Відповідно частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Процесуальні порушення, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі не призвели до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, повно та всебічно дослідив докази у справі, надав їм належну оцінку, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частиною 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, отже ОСОБА_1 звільняється від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та враховуючи що позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати за подання апеляційної скарги необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись статтями 369, 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: М.С. Будулуца

О.І. Корчиста