Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 595/1849/16-ц

провадження № 61-34867св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 березня 2017 року у складі судді Содомора Р. О. та рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13 червня 2017 року у складі суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ткач О. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 31 березня 2008 року ОСОБА_1 31 березня 2008 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 3 тис. грн зі сплатою 24 % на суму залишку за кредитом. Посилаючись на те, що відповідач не виконувала взятих на себе зобов`язань, банк просив стягнути заборгованість за кредитом в сумі 37 176 грн 54 коп., з яких: 3 тис. грн заборгованість за кредитом; 21 010 грн 04 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом; 10 920 грн заборгованість за комісією та пенею; 500 грн штрафу фіксованого та 1 746 грн 50 коп. процентної складової.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що саме з відповідачем ОСОБА_1 (із доданої позивачем копії паспорта відповідача вбачається, що вона ОСОБА_1 , в той час, як заява на одержання кредиту подана від ОСОБА_6 ) укладено кредитний договір б/н від 31 березня 2008 року, з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду 22 листопада 2016 року, тобто, за спливом передбаченого законом строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, клопотань щодо його поновлення та доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивачем суду не надано, відповідач в запереченні наданому суду просить застосувати строки позовної давності, тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за пропуском трирічного строку звернення до суду (позовної давності).

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову за спливом строку позовної давності. При цьому суд зазначив, що позивачем не доведено укладення кредитного договору з ОСОБА_1 . Суд відмовляє у задоволенні позову за спливом позовної давності лише у разі обґрунтованості (доведеності) позовних вимог. На підтвердження позовних вимог позивач надав копію заяви ОСОБА_6 від 31 березня 2008 року про оформлення кредиту «Швидка готівка» у розмірі 3 тис. грн, в якій відсутні серія і номер паспорта, та розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 31 березня 2008 року, згідно якого заборгованість за договором станом на 16 жовтня 2016 року становить 37 176 грн 54 коп. Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача пояснювала, що ОСОБА_1 кредитного договору не укладала (не підписувала заяви) та платіжної карти і коштів не отримувала. ПАТ КБ «Приватбанк» на підтвердження виконання своїх зобов`язань за кредитним договором не надав суду доказів про те, що відповідачці видавалась платіжна карта з кредитним лімітом 3 тис. грн. Наявність в матеріалах справи заяви про оформлення кредиту «Швидка готівка» та виписки заборгованості за вищевказаним кредитним договором за відсутності доказів про отримання кредиту - платіжної карти з кредитним лімітом, не свідчать про виконання банком обов`язку з передачі ОСОБА_1 грошей в сумі 3 тис. грн.Враховуючи те, що позивачем не надано допустимих доказів про укладення кредитного договору, та те, що судом відмовлено у позові за спливом строку позовної давності, суд приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову за недоведеністю.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що суд не дав оцінки наданим банком доказам на підтвердження позовних вимог, а саме: кредитному договору, який підписаний відповідачем, та копії фото позичальника із кредитною карткою.

Рух справи у суді касаційної інстанції

05 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду, а 07 червня 2019 року - судді-доповідачу Штелик С. П.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної

Інстанцій

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Умови надання споживчого кредиту фізичним особамз огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені у заяві позичальника, яка безпосередньо підписана ним і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вказаний висновок щодо застосування норм викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що на підтвердження позовних вимог позивач надав копію заяви ОСОБА_6 від 31 березня 2008 року про оформлення кредиту «Швидка готівка» у розмірі 3 тис. грн, в якій відсутні серія і номер паспорта, та розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 31 березня 2008 року, згідно якого заборгованість за договором станом на 16 жовтня 2016 року становить 37 176 грн 54 коп. Заперечуючи позовні вимоги, представник відповідача пояснювала, що ОСОБА_1 кредитного договору не укладала (не підписувала заяви) та платіжної карти і коштів не отримувала. ПАТ КБ «Приватбанк» на підтвердження виконання своїх зобов`язань за кредитним договором не надав суду доказів про те, що відповідачу видавалась платіжна карта з кредитним лімітом 3 тис. грн. Наявність в матеріалах справи заяви про оформлення кредиту «Швидка готівка» та виписки заборгованості за вищевказаним кредитним договором за відсутності доказів про отримання кредиту - платіжної карти з кредитним лімітом, не свідчать про виконання банком обов`язку з передачі ОСОБА_1 грошей в сумі 3 тис. грн.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справидійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, щопозовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 131 ЦПК України 2004 року сторони зобов`язані подати свої докази до суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України 2004 року).

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи те, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України, підстави для скасування оскаржуваного рішення суду відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик