Дата документу 01.08.2019
ЄУ № 420/2156/18
Провадження №2/420/226/19
01 серпня 2019 року Новопсковський районний суд Луганської області
у складі: головуючого судді Проньки В.В.,
за участю секретарів судового засідання Колесник Г.О., Сіренко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Новопсков в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
Позивач звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з позовом до відповідача, в якому просила визнати договір від 07.02.2015 про переведення боргу, укладений між нею, відповідачем та КС «Айдар-Кредит» дійсним; стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 7227,00 грн.
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 31.01.2019 провадження у справі було відкрито та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Під час судового розгляду судом було встановлено, що провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у ст. 175 ЦПК України.
Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 22.04.2019 позовна заява була залишена без руху і позивачу був наданий строк для усунення недоліків позовної заяви, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання копії ухвали.
24 травня 2019 року позивачем на виконання ухвали суду надано уточнену позовну заяву, в якій позивач просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 9102,89 грн з урахуванням трьох процентів річних за невиконання грошового зобов`язання, пені та боргу з інфляцією.
Підставою позову позивач зазначає невиконання відповідачем умов договору позики, укладеного між нею та відповідачем 15.09.2017.
27.05.2019 судом постановлено ухвалу про продовження розгляду справи.
Позивач в судовому засіданні 18.06.2019 підтримала уточнену позовну заяву від 24.05.2019 з підстав, викладених в ній. В подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надала.
Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного судового провадження за наявними у справі матеріалами.
За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справ, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судові дебати не проводяться.
Вислухавши пояснення позивача, допитавши свідка, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
Правовідносини, які виникають при укладенні договору позики, визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Аналогічний висновок підтриманий ВСУ і у постанові від 13.12.2017 (справа №309/3458/14-ц).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 11 листопада 2015 року №6-1967цс15.
На підтвердження існування між сторонами договірних відносин на підставі договору позики позивачем надано до суду оригінал розписки відповідача від 15.09.2017, написаної відповідачем власноруч, копія якої міститься в матеріалах справи, за якою у відповідача ОСОБА_2 виник обов`язок повернути позивачу ОСОБА_1 борг у сумі 7227,00 грн. в строк до 15.11.2018 - кожного місяця 15 числа у сумі 500,00 грн.
Досліджену розписку суд оцінює як належний та допустимий доказ укладання між сторонами договору позики, зміст розписки є зрозумілим та таким, що підтверджує факт отримання відповідачем ОСОБА_2 грошових коштів від позивача ОСОБА_1 та зобов`язання їх повернути.
Крім того, суд наголошує, що ст. 204 ЦК України визначена презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Договір позики від 15.09.2017, укладений між сторонами, не був визнаний судом недійсним, а тому є таким, що породжує юридичні права та обов`язки учасників правовідносин.
Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що 15.09.2017 відповідач ОСОБА_2 взяла в борг у позивача ОСОБА_1 7227,00 грн., про що надала письмову розписку. ОСОБА_2 зобов`язалася повернути борг до 15.11.2018, однак до цього часу борг не повернула, на телефонні дзвінки не відповідає, вимоги повернути борг ігнорує.
Таким чином, судом встановлено, що 15 вересня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким відповідач взяла у позику у позивача грошові кошти в сумі 7227,00 грн., які зобов`язалася повернути до 15 листопада 2018 року - кожного місяця 15 числа по 500,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до положень ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Відповідно із ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане (частина третя статті 545 ЦК України).
Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2789цс16.
В порушення вимог вище зазначених норм законодавства та умов договору позики, укладеного між сторонами 15.09.2017, відповідач належним чином свої зобов`язання по поверненню позики не виконала та не здійснила повернення грошових коштів у встановлений договором позики строк, у зв`язку з чим допустила наявну заборгованість.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 15 вересня 2017 року в розмірі 7227,00 грн.
В частині позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу з урахуванням індексу інфляції, суд приходить до наступного.
Згідно вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.
Суд при обрахуванні інфляційних втрат керується «Рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», викладених в листі Верховного суду України від 03.04.97 №62-97р.
Так, згідно статистичних даних за період з грудня 2018 року по травень 2019 року показники індексу інфляції становили: за грудень 2018 року - 100,80%, січень 2019 року - 101,00%, лютий 2019 року -100,50%, березень 2019 року - 100,90 %, квітень 2019 року - 101,00%, травень 2019 року -100,70 %. Відповідно, індекс за період з грудня 2018 року по травень 2019 року склав 105,00 % виходячи з розрахунку: (100,80% х 101,00% х 100,50% х 100,90 % х 101,00 % х 100,70 %).
Отже, за цей період сума інфляції становить 361,35 грн., виходячи з розрахунку: 7227,00 грн. х 105,00% : 100.
Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних за період з 15.11.2018 по 24.05.2019 в розмірі 113,00 грн., то вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц.
Згідно з укладеним сторонами договором позики від 15.09.2017 відповідач зобов`язувалася повернути позику до 15 листопада 2018 року, а відтак з 16 листопада 2018 року є такою, що прострочила виконання.
Отже, три проценти річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 7227,00 грн., помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме: з 16 листопада 2018 року до 24 травня 2019 року (дата подання уточненої позовної заяви в межах позовних вимог), кількість днів становить 189 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Таким чином, три проценти річних від простроченої суми за період з 16.11.2018 по 24.05.2019 становить 112,27 грн.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов`язання суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).
Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Правові наслідки порушення зобов`язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов`язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст.611 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-111цс13).
Відповідно, вимога позивача про стягнення пені не може бути задоволеною, зважаючи на те, що покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов`язання, яка не встановлена договором або законом, є порушенням ст.611 ЦК України.
Таким чином, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження суду не надала, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково та з відповідача, як особи відповідальної за невиконання зобов`язання за договором позики, підлягає стягненню сума боргу на користь позивача в загальному розмірі 7700,62 грн., яка складається: з суми основаного боргу 7227,00 грн; інфляційних втрат за період з грудня 2018 по травень 2019 року в сумі 361,35 грн., трьох процентів річних від простроченої суми за період з 16 листопада 2018 року по 24 травня 2019 року в сумі 112,27 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 80, 81, 89, 141, 259, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , борг за договором позики від 15 вересня 2017 року у сумі 7700,62 грн (сім тисяч сімсот грн 62 коп.), яка складається: з суми основного боргу 7227,00 грн; інфляційних втрат за період з грудня 2018 по травень 2019 року в сумі 361,35 грн., трьох процентів річних від простроченої суми за період з 16 листопада 2018 року по 24 травня 2019 року в сумі 112,27 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу не пізніше двох днів з дня його складання у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга подається до Луганського апеляційного суду через Новопсковський районний суд Луганської області.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: В.В. Пронька