Провадження № 2-к/537/3/2019
Справа № 537/1626/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.07.2019 року м. Кременчук

Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді Сьорі С.І., за участю: секретаря Шаповал М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці Полтавської області клопотання Відкритого акціонерного товариства «Російські залізниці» про надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного суду Хабаровського краю РФ від 07.07.2017 року по справі №А73926/2017 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь Відкритого акціонерного товариства «Російські залізниці» збитків, -

ВСТАНОВИВ

Представник ВАТ «Російські залізниці» звернувся до Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області з клопотанням, відповідно до якого просить визнати та надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення Арбітражного суду Хабаровського краю РФ від 07.07.2017 року по справі №А73926/2017 про стягнення з ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ВАТ «Російські залізниці» збитків у розмірі 71 463 рублі 82 копійки та державного мита у розмірі 2 858 рублів 55 копійок.

Представник ВАТ «Російські залізниці» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду клопотання повідомлений належним чином, при цьому, подав до суду клопотання, згідно якого просить розглядати справу у відсутність представника ВАТ «Російські залізниці» та клопотання задовольнити.

Представник ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» до судового засідання не з`явився, подав до суду клопотання, відповідно до якого просить розглядати справу у його відсутність та у задоволенні клопотання відмовити з підстав, що вказані у поданих письмових запереченнях.

Згідно поданих до суду представником ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» письмових заперечень, останній у задоволенні клопотання ВАТ «Російські залізниці» просить відмовити, оскільки у разі надання дозволу на примусове виконання вказаного рішення суду, наслідком цього стане збільшення збитків вітчизняного підприємства Боржника та отримання неправомірної вигоди стратегічним підприємством країни агресора, в особі заявника. Надання дозволу на виконання судових рішень, які використовуються країною агресором як засіб торгівельно-економічної війни, порушує публічний порядок та суперечить інтересам держави Україна викладеним у стратегії національної безпеки, що затверджена рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 06.05.2015 року «Про стратегію національної безпеки України», яке введено в дію Указом Президента України № 287/2015 від 26.05.2015 року.

Враховуючи вимоги ч. 5 ст. 467 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника ВАТ «Російські залізниці» та представника ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод».

Розглянувши клопотання, дослідивши подані сторонами документи, суд приходить до наступних висновків.

Як достовірно встановлено в судовому засіданні та зокрема вбачається з матеріалів клопотання, в провадженні Арбітражного суду Хабаровського краю РФ перебувала справа №А73926/2017 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Російські залізниці» до Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» про стягнення збитків.

Рішенням Арбітражного суду Хабаровського краю РФ від 07.07.2017 року по справі №А73926/2017, позов ВАТ «Російські залізниці» - задоволено, стягнуто з ВАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ВАТ «Російські залізниці» збитки у розмірі 71 463 руб. 82 коп. та 2 858 руб. 55 коп. державного мита. Рішення набрало законної сили 08.08.2017 року.

14.08.2017 року Арбітражним судом Хабаровського краю РФ видано виконавчий лист про стягнення з ВАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь ВАТ «Російські залізниці» збитків у розмірі 71 463 руб. 82 коп. та 2 858 руб. 55 коп. державного мита.

Ухвалою Арбітражного суду Хабаровського краю РФ від 15.02.2019 року по справі №А73-926/2017 задоволено клопотання ВАТ «Російські залізниці» про направлення до Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області клопотання про визнання і надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного суду Хабаровського краю РФ від 07.07.2017 року по справі №А73-926/2017 на території України.

Визнання та примусове виконання рішення іноземного суду - це поширення законної сили такого рішення на територію України й застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому ЦПК України.

Відповідно до ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

За правилами ст. 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України, або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження невідоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцезнаходженням в Україні майна боржника.

Розгляд судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами-учасницями відповідних міжнародних договорів.

При їх вирішенні суди повинні виходити з положень ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», статей 35, 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» і відповідних міжнародних договорів України, що передбачають порядок визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів, і враховувати, що згідно зі ст. 9 Конституції України міжнародні договори, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, входять до національного законодавства України та відповідно до Закону України «Про міжнародні договори України» такі договори застосовуються в Україні в порядку, передбаченому для норм цього законодавства.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею ІІІ Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень, прийнятої 10 червня 1958 року в м. Нью-Йорк, ратифікованої Україною 10 жовтня 1960 року, яка набрала чинності для України 08 січня 1961 року (далі - Нью-Йоркська конвенція), передбачено, що кожна Договірна Держава визнає арбітражні рішення обов`язковими та приводить їх до виконання відповідно до процесуальних норм тієї території, де запитується визнання та приведення до виконання цих рішень, на умовах, викладених у цій Конвенції.

Відповідно до ст. 35 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов`язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та ст. 36 вказаного Закону.

У Нью-Йоркській конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року, передбачено вичерпний, що не підлягає розширеному тлумаченню, перелік підстав, за яких компетентний суд може відмовити у визнанні та виконанні арбітражного рішення.

Цей перелік міститься у ст. V Нью-Йоркської конвенції, а також вони перелічені у ст. 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж», у ст. 468 ЦПК України та у ст.78 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до п. «b» ч. 2 ст. V Нью-Йоркської Конвенції, у визнанні та виконанні арбітражного рішення може бути відмовлено, зокрема, якщо компетентна влада держави, в якій запитується визнання і приведення до виконання, визнає, що визнання та приведення до виконання цього рішення суперечать публічному порядку цієї країни.

Згідно ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Ч.2 ст.78 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що в Україні не можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу, внесеного до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.

Відповідно ч. 1 до ст. 36 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж» у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, в якій державі воно було винесено, може бути відмовлено лише: 1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть компетентному суду, у якого просить визнання або виконання, доказ того, що: одна із сторін в арбітражній угоді, зазначеній у статті 7, була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте, якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або склад третейського суду або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; або рішення ще не стало обов`язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; або 2) якщо суд визнає, що об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законодавством України; або визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

Згідно аудиторського звіту про виконання аудитором узгоджених процедур від 05.04.2017 року, виконаного ТОВ «Січень-Аудит» на замовлення ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод», основними споживачами продукції, що виробляється підприємством є підприємства залізничного господарства та за обсягами споживання діяльність ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» орієнтована на споживачів підприємства залізничного господарства Російської Федерації і країн Митного союзу. Чинниками, які впливають на фінансово-господарську діяльність підприємства є зниження показників виробництва до мінімально можливих та адміністрування органами по сертифікації Російської Федерації обсягів споживання і, як наслідок, усунення ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» від можливості вести господарську діяльність на ринку залізничних вантажних вагонів Російської Федерації та країн Митного союзу.

Тобто, за висновком вищезазначеного аудиторського звіту відмова основних споживачів Російської Федерації, резидентів країн митного союзу, в зв`язку з політичною ситуацією в Україні (зміна курсу політико-економічного розвитку) стала однією із основних причин спаду виробництва власної продукції ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод». Вагонобудівні підприємства України, а також виробники комплектуючих до них, змушені були призупинити виробництво своєї продукції, так як її реалізація в найближчому майбутньому була не прогнозована. Призупинення дії сертифікатів відповідності на підставі Припису ФБУ «РС ФЖТ» № 1704 від 16.07.2014 року спричинило за собою виникнення необґрунтованих витрат для ПАТ «КСЗ» внаслідок неможливості виробництва та реалізації продукції споживачам, які є суб`єктами господарювання РФ та країн Митного Союзу.

За висновком аудитора у разі надання судом згоди на примусове виконання рішення іноземного суду, вітчизняна галузь залізничного машинобудування зазнає неспівмірних втрат, аж до ліквідації майнового комплексу підприємства ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод». Окрім того, важкий фінансовий стан підприємства унеможливлює здійснювати погашення заборгованості з періодом виникнення 2014-2016 роки.

Дії по зупинці сертифікатів ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» через систему органів по сертифікації Російської Федерації, що мають наслідком зменшення обсягів виробництва і продажу продукції в сукупності із спробами судових інстанцій РФ покласти на підприємство відповідальність за збитки є проявами торговельно-економічної війни.

Відповідно до п. 3.1 ст. 3 Стратегії Національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України від 26 травня 2015 року № 287/2015, торговельно-економічна війна є актуальною загрозою національної безпеки України.

Згідно визначення з вікіпедії Економічна війна (англ. Economic warfare) економічна стратегія, заснована на використанні заходів економічного характеру (наприклад, економічної блокади, торговельних обмежень тощо), направлених на ослаблення економіки іншої держави або блоку держав. Економічна війна може бути складовою економічного протистояння або складовою гібридної війни, класична війна звичайно передбачає повне припинення будь яких економічних відносин між країнам-ворогами. Методами ведення економічної війни є: заборона на експорт/імпорт окремих видів товарів; обмеження на експорт/імпорт окремих технологій; торговельна блокада; спричинення банківської кризи та обвал національної валюти; спричинення дисбалансу цін на критичні позиції експорту або імпорту.

Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року № 129-VIIІ затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Від початку агресії Російська Федерація систематично порушує загальновизнані норми міжнародного права, права людини, в тому числі право на життя мирних громадян, які стали заручниками терористів на окупованих територіях Донбасу та Кримського півострову.

Постановою від 21.04.2015 року № 337-VIIІ Законодавчим органом України затверджено Заяву про відсіч збройної агресії Росії, згідно з якою силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «с», «d» та «q» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

У заяві Верховною Радою України зазначено, що вчинивши збройну агресію проти України, Російська Федерація грубо порушила свої зобов`язання, встановлені наступними міжнародними актами:

Статут ООН, відповідно до якого держави-члени повинні розв`язувати будь-які спори мирними засобами та утримуватися у своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування (частини 3 і 4 статті 2);

Гельсінський Заключний акт Наради з безпеки та співробітництва в Європі, підписаний 1 серпня 1975 року, відповідно до якого її держави-учасники визнають непорушними кордони всіх держав у Європі та утримуються від будь-яких дій, спрямованих на захоплення частини або всієї території будь-якої держави-учасника (частина 1, розділ ІІІ);

Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, який зафіксував зобов`язання Російської Федерації, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучених Штатів Америки:

-поважати незалежність і суверенітет та чинні кордони України;

-утримуватися від погрози силою чи застосування сили проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України;

-ніколи не використовувати жодну їхню зброю проти України, крім цілей самооборони або в будь-який інший спосіб згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй;

- Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, ратифікований обома сторонами 14 січня 1998 року, згідно з яким Україна та Російська Федерація відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі поважають територіальну цілісність одна одної і підтверджують непорушність кордонів, що існують між ними (стаття 2).

У пункті 3 заяви Верховної Ради України до наслідків збройної агресії Російської Федерації проти України віднесено шкоду, яку заподіяла Російська Федерація внаслідок незаконної анексії та агресії, що також полягає у не отриманих Україною та українськими підприємствами прибутках. Про економічний тиск на ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод» та зниження його прибутків через рішення системи органів сертифікації Російської Федерації свідчить листування та звіт аудитора, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що надання дозволу на виконання рішення Арбітражного суду Хабаровського краю РФ від 07 липня 2017 року по справі №А73 926/2017 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь Відкритого акціонерного товариства «Російські залізниці» збитків у розмірі 71 463 рублів 82 копійок та 2 858 рублів 55 копійок державного мита, яке використовується Російською Федерацією як засіб торговельно-економічної війни порушує публічний порядок та суперечить інтересам України, викладеним у стратегії національної безпеки, що затверджена рішенням РНБО, введеним в дію Указом Президента України № 287/2015 від 26 травня 2015 року, що підпадає під положення п. 7 ч. 2 ст. 468 ЦПК України та є підставою для не задоволення клопотання ВАТ «Російські залізниці», то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення Арбітражного суду Хабаровського краю РФ від 07 липня 2017 року по справі №А73 926/2017, у зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 467, 468 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання Відкритого акціонерного товариства «Російські залізниці» про надання дозволу на примусове виконання на території України рішення Арбітражного суду Хабаровського краю РФ від 07 липня 2017 року по справі №А73 926/2017 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» на користь Відкритого акціонерного товариства «Російські залізниці» збитків у розмірі 71 463 рублі 82 копійки та 2 858 рублів 55 копійок державного мита відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області, яка подається протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повна ухвала суду складена 30 липня 2019 року.

Суддя: С.І.Сьоря