Дата документу 01.08.2019 Справа № 336/3895/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/3895/18

Провадження № 22-ц/807/2302/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року в складі судді Дацюк О.І. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила у січні 2019 року, до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

В обґрунтування позову зазначала, що з 24.10.2009 року по 26.02.2016 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження, НОМЕР_1 , виданим Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.12.2015 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі ј частини всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до повноліття дитини, а також кошти на утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходів щомісячно, до досягнення дитиною ОСОБА_3 шестирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_3 народився з значними вадами розвитку: шлунково-кишкового тракту, серцево-судинної системи та нирок. Переніс декілька оперативних втручань з 2012 по 2015 рік. На теперішній час діагноз: тетрада Фалло комбінований вроджений порок серця, гіпоплазія лівої нірки, гідронефроз правої нірки, ВВС, СВС, ШКТ. Інвалід дитинства.

Вважає, що особливою обставиною є хвороба дитини, тому відповідач зобов`язаний прийняти участь у витратах, пов`язаних з лікуванням їх сина.

Враховуючи зазначене, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за період з 01.09.2018 року по 22.01.2019 року у розмірі 29 532, 90 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 додаткові витрати, пов`язані з лікуванням та розвитком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за період з 01.09.2018 року по 22.01.2019 року в загальній сумі 29 532, 90 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду ухвалено з порушенням вимог ст. 181 СК України, яка встановлює обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Батько ухиляється від сплати аліментів та від своїх батьківських обов`язків, взагалі не приймає участь у додаткових витратах на дитину, яка має багато вад здоров`я з самого народження, перебуває на диспансерному клінічному обліку і постійно потребує медичного догляду та витрат на лікування. Інвалідність дитини вже передбачає додаткові витрати на неї, оскільки в неї більше потреб, ніж у здорової дитини.

27 червня 2019 року до апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що позивачка надає суду докази (чеки, квитанції тощо) на підтвердження наявності, на її думку, додаткових витрат, але не надає належних доказів того, що зазначені витрати пов`язані саме зі станом здоров`я дитини. Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача додаткові витрати у повному обсязі, що суперечить ст.ст. 141, 185 СК України. Апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про порушення судом норм матеріального або процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи зазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем не доведено, що витрати на придбання ліків, медичні дослідження, поїздки призначались ОСОБА_3 лікарями та були необхідні у зв`язку з його лікуванням, а витрати на відвідування розвиваючих занять, дитячого садка, придбання одягу та взуття є загальними та звичайними для усіх дітей, не пов`язані з хворобою чи розвитком якихось здібностей та можуть покриватися за рахунок аліментів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджено копією свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 (а.с. 3). ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою ОСОБА_1

ОСОБА_3 має статус інваліда з дитинства, у зв`язку з чим розмір державної соціальної допомоги з 07.05.2018 р. по 06.05.2020 р. становить 1946, 40 грн., що підтверджується копією посвідчення, серія НОМЕР_3 (а.с. 13).

Згідно з медичним висновком № 383 від 07 травня 2018 року (а.с. 20) та консультативним висновком від 18 квітня 2018 року (а.с. 85) ОСОБА_3 має наступний діагноз: тетрада Фалло, множинні вроджені вади розвитку, стеноз лівої гілки легеневої артерії, мінімальна недостатність аортального клапана, гіпоплазія лівої нирки. Зазначене також підтверджується копією витягу з медичної карти ОСОБА_3 (а.с. 72-82).

За індивідуальною програмою реабілітації дитини-інваліда № 409 від 10.05.2018 р. ОСОБА_3 потребує медичної реабілітації, а саме відновної терапії, профілактичних заходів, медичного спостереження 1 чи 2 рази на рік. Також дитині рекомендовані два рази на рік лікувальний масаж та лікувальна фізкультура. Крім того ОСОБА_3 необхідне ортопедичне взуття (а.с. 21-22).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 грудня 2015 року в справі № 336/7371/15-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі ј частки від усіх видів доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , починаючи з 08.10.2015 року. Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів його доходів щомісячно, до досягнення дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , шестирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з 08.10.2015 року (а.с. 9-12-а).

Згідно з розрахунком заборгованості від 12.03.2019 року, здійсненим Шевченкіським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя, станом на 01.03.2019 року заборгованість по аліментам у ОСОБА_2 відсутня, наявна переплата (а.с. 96-100).

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2019 року в справі № 336/3480/18 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено, змінено мінімальний розмір аліментів, що визначений рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29.12.2015 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, ухваливши про стягнення аліментів в розмірі ј частини заробітку відповідача, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із вимогами частини першої статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до вимог частини другої статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Розмір додаткових витрат на дитину має бути обґрунтованим та підтверджуватися відповідними документами.

При цьому, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зазначає, що додаткові витрати на дитину ОСОБА_3 зумовлені хворобою дитини та на підтвердження зазначених обставин надає копії чеків, проїзних документів, квитанцій, довідок щодо відвідування розвиваючих занять.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем надані копії пільгових проїзних документів ЗП № 886466, ЗП № 886465 «Запоріжжя- Київ» з датою відправлення 17.04. та ЗП № 886477, ЗП № 886476 «Київ- Запоріжжя» з датою відправлення 18.04. (а.с 14, 15). З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 18.04.2018 року проходив обстеження в Державній установі «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» Міністерства охорони здоров`я України, що знаходиться в м. Київ (а.с. 85).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачкою не доведено, що зазначена поїздка була необхідною для лікування дитини, оскільки в матеріалах справи відсутнє направлення лікаря на обстеження до вищезазначеної установи в м. Київ або докази неможливості пройти таке обстеження в м. Запоріжжя та винятковості такого обстеження в зазначеній установі. Крім того, в консультативному висновку (а.с. 85) рекомендовано: спостереження кардіолога за місцем проживання, засвідчення ЛКК за місцем проживання.

Дослідивши наявні в матеріалах справи чеки на придбання ліків, надані ОСОБА_1 на підтвердження понесення додаткових витрат на дитину (а.с. 17-19,49, 57, 58), колегія суддів вважає, що такі чеки не є належними та допустимими доказами, оскільки матеріали справи не містять відомостей щодо необхідності придбання медичних препаратів, зазначених у чеках, для лікування ОСОБА_3 , а саме призначення їх лікарем дитині. Так, ОСОБА_3 дійсно знаходиться на диспансерному обліку, однак в медичній документації, яка знаходиться в матеріалах справи, не зазначено, які лікарські препарати потрібно вживати ОСОБА_3 у зв`язку з хворобою. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо оцінки зазначених доказів.

Копії квитанцій щодо сплати до ДНЗ № 244 безповоротної допомоги та додаткових освітніх послуг (а.с. 16, 17) не містять підпису касира/контролера та не підтверджують сплату позивачкою відповідних внесків, тому не можуть бути прийняті судом як допустимі докази.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 сплачувала благодійні внески до державного навчального закладу. Оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» благодійна допомога є добровільною особистою/майновою допомогою, такі внески не є додатковими витратами на дитину.

ОСОБА_1 надано довідки № 03/06/18-1 від 03.06.2018 (а.с. 23), № 22/01/19-1 від 22.01.2019 (а.с. 61), видані ТОВ Багатопрофільне підприємство «Південьпромтехнологія», з яких вбачається, що ОСОБА_3 відвідував розвиваючі заняття в Дитячому Консультативному Центрі з 01 вересня 2017 року по червень 2018 року, за які сплачено 7 700, 00 грн. та з 01 вересня 2018 року по січень 2019 року, за які сплачено 4 680, 00 грн.

Проте, в зазначених довідках вказано лише кількість занять та не конкретизовано, на розвиток яких саме здібностей спрямовані ці заняття, або чи пов`язані такі заняття з хворобою дитини, тому оплата таких занять не може бути визнана судом додатковими витратами на дитину, що викликані особливими обставинами.

Також позивачкою надані копії квитанцій про оплату за навчання у дитячому навчальному закладі (а.с. 48, 59, 60), проте, відвідування ОСОБА_3 дитячого садка не викликано особливими обставинами, тому такі витрати є звичайними та можуть покриватися за рахунок аліментів.

Товарні чеки від 26 жовтня 2018 року (а.с. 58) на придбання одягу та взуття не містять відомостей про те, що такий одяг є спеціальним, а взуття ортопедичним, тому такі витрати відносяться до повсякденних побутових витрат на дитину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що квитанція на суму 4730 гривень за лікування у ПП ОСОБА_4 (а.с. 17) не містить відомостей, що лікування надавалось ОСОБА_3 , а платником коштів зазначено ОСОБА_5 , що не відповідає ані імені позивача, ані імені сина сторін.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, належним чином дослідив і надав правову оцінку усім наданим сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що понесені позивачкою витрати не можуть бути розцінені, як додаткові витрати на дитину, оскільки вони не викликані особливими обставинами, мають бути обґрунтованим та підтверджуватися відповідними документами.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова