№ 2/200/3136/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року. Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

при секретарі Кубрак К.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро в загальному провадженні цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 «про припинення права власності на майно та скасування державної реєстрації», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Дніпровська міська рада звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить припинити право власності за ОСОБА_4 на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна: 101); у будівлі літ. Г-1: стосовно квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - АДРЕСА_6 ); у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_7 , у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); та за ОСОБА_2 на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 будівлі літ. А АДРЕСА_2 : стосовно квартири АДРЕСА_9 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у будівлі літ. В-1: стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_7 будівлі літ. А АДРЕСА_2 : стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101). А також скасувати державну реєстрацію права власності на це майно. В обґрунтування позову зазначено, що нею було встановлено фактичне знищення зазначеного нерухомого майна, внаслідок чого право власності підлягає припиненню відповідно до положень статті 349 Цивільного кодексу України. Позивач також зазначив, що майно існує поки існує об`єкт нерухомого майна, тому державна реєстрація такого права безпосередньо шкодить інтересам територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради, яка є власником земельних ділянок за вказаними адресами та перешкоджає в повній мірі реалізувати увесь об`єм прав щодо неї, визначений відповідними законодавчими актами.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання повторно не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 було надано до суду відзив на позовну заяву, я в якому просили суд в задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради - відмовити в повному обсязі. В обґрунтування відзиву посилалися на те, що позивачем на підтвердження своїх вимог не надано жодного належного, достатнього, достовірного та допустимого доказу. А саме, позивачем не було підтверджено його твердження щодо належності йому земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_1 АДРЕСА_7 ; щодо реєстрації за ним права власності на спірні житлові будинки; щодо наявності документів на підтвердження проведення обстеження житлових будинків, складених відповідно до норм чинного законодавства; не наведено та не обґрунтовано нормами чинного законодавства порушення його прав.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач був зобов`язаний довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідач - ті обставини, на які вони посилалися як на заперечення проти позову.

Судом встановлено, що за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна: 101); у будівлі літ. Г-1: стосовно квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - АДРЕСА_6 ); у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_7 , у будівлі літ. А-1: стосовно квартири АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); стосовно квартири АДРЕСА_8 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); та за ОСОБА_2 на об`єкти нерухомого майна: у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 будівлі літ. А АДРЕСА_2 : стосовно квартири АДРЕСА_9 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у будівлі літ. В-1: стосовно квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101); у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_7 будівлі літ. А АДРЕСА_2 : АДРЕСА_10 квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101).

Судом також було встановлено, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач стверджував, що право власності на житлові будинки за адресами: АДРЕСА_1 АДРЕСА_7 належить позивачу на підставі рішення Виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів від 25.09.1990 року за №68 «Про реєстрацію будинків місцевих рад, належних виробничому об`єднанню житлово-комунального господарства Бабушкінського району».

Дослідивши текст рішення Виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів від 25.09.1990 року за №68 «Про реєстрацію будинків місцевих рад, належних виробничому об`єднанню житлово-комунального господарства Бабушкінського району», - вбачається, що виконкомом районної ради народних депутатів було вирішено: просити бюро міжміської технічної інвентаризації провести реєстрацію будинків згідно з додатком.

З огляду листа-відповіді КП «Дніпропетровського міжміського БТІ» Дніпропетровської області №9895 від 27.07.2017 року (наданого позивачем до матеріалів справи) вбачається, що: житловий будинок по АДРЕСА_1 літ. В-1, літ. Г-1 в який увійшли квартири АДРЕСА_11 4 зареєстрований (не на праві власності) за місцевою радою на підставі рішення виконкому від 25.01.1990 року №68, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.09.1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» Дніпропетровської області та записано у реєстрову книгу №24 за реєстровим №1651.

Слід зазначити, що нормою ст. 316 Цивільного кодексу України визначено поняття права власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положення ч.ч. 1, 2 ст. 182 Цивільного кодексу України встановлюють, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

З огляду наданої позивачем довідки КП «Дніпропетровського міжміського БТІ» Дніпропетровської області №9895 від 27.07.2017 року, слід зазначити, що цей документ не свідчить про державну реєстрацію та належність на праві власності позивачу житлових будинків розташованих за адресою: АДРЕСА_1 АДРЕСА_7 .

Тобто твердження позивача що спірні житлові будинки перебувають у його співвласності з відповідачами не підтверджені належними та достовірними доказами, та в суперечать ст. 182 ЦК України, яка передбачає, що право власності підлягає державній реєстрації.

Також судом встановлено, що позивач посилаючись на те, що підставою для звернення з даним позовом є порушення права власності територіальної громади м. Дніпро, що виражається у неможливості безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися належними їй земельними ділянками, які не зайняті об`єктами нерухомого майна, але стосовно яких є записи про право власності за адресами: АДРЕСА_1 АДРЕСА_7 .

Вбачається, що наводячи зазначений довод, позивач саме стверджує, що земельні ділянки розташовані за адресами: АДРЕСА_1 АДРЕСА_7 належать територіальній громаді м.Дніпро в особі Дніпровської міської ради.

Положення ст. 81 ЦПК України встановлюють, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення ст. 76 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У зв`язку з чим суд приходить до висновку, що в супереч наведеним положенням, жодного належного, достатнього, достовірного та допустимого доказу позивачем з приводу належності йому земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_7 до суду не надано та зазначені доводи не підлягає уваги суду.

Крім того, суд критично ставиться на посилання позивача з приводу наявності актів, складених інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 станом на 17.10.2017 року, якими було визначено, що житлові будинки за адресами: АДРЕСА_1 АДРЕСА_7 - є знищеними.

Відповідачами, як власниками оглянутого майна послуга щодо обстеження об`єктів не замовлялася та вони не були присутніми під час її здійснення.

Нормативно-правовим документом, яким керується інженер з інвентаризації нерухомого майна є Наказ Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна».

Відповідно до п. 26 Інструкції - технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна здійснюють за ініціативою замовника або його довіреної особи на підставі оформленого договору із суб`єктом господарювання.

Пунктом 2 Інструкції визначено - замовник технічної інвентаризації (далі - замовник) - власник об`єкта нерухомого майна (у тому числі земельної ділянки), об`єкта незавершеного будівництва.

Також, п. 30 Інструкції встановлено, замовники технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна забезпечують: доступ виконавця з технічної інвентаризації на об`єкт під час виконання робіт із технічної інвентаризації та створення для цього безпечних умов праці; надання виконавцю з технічної інвентаризації інформації та документів, необхідних для здійснення технічної інвентаризації; супроводження виконавця на об`єкті або надання виконавцю представника, який супроводжуватиме його.

Замовники технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна забезпечують повноту і достовірність надання відомостей і документів, необхідних для здійснення технічної інвентаризації.

Таким чином, під час складення актів обстеження об`єктів, якими встановлено знесення житлових будинків за адресою: АДРЕСА_1 АДРЕСА_7 - допущені порушення зазначеної Інструкції.

А таким чином, додані до матеріалів справи акти на підтвердження знесення майна не можуть бути прийняті судом до уваги та не є достовірними, достатніми, належними та допустимими доказами.

За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено вище, положення ст. 81 ЦПК України встановлюють, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення ст. 76 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Зокрема, право на справедливий суд (стаття 6), право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8).

Статтею 346 Цивільного кодексу України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Отже, з аналізу зазначених норм, вбачається, що позивачем не доведено та не обґрунтовано порушення його прав та свобод саме відповідачами, заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та їх задоволення призведе до грубого порушення прав власності відповідачів, які гарантуються Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України та Цивільним кодексом України.

Щодо позовної вимоги про скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суд наголошує, що відповідачі не є уповноваженими суб`єктами на здійснення реєстраційних дій щодо припинення права власності та скасування відповідних записів про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно та відповідно така вимога задоволенню не підлягає.

Ураховуючи наведене, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту знищення спірних об`єктів нерухомості, а також звернення співвласників ОСОБА_4 та ОСОБА_2 із заявами щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням відмови в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 316, 317, 321, 324, 327, 346, 349, 379, 380, 382, 386 Цивільного кодексу України, ст. ст. 83, 152, 156, 157 Земельного кодексу України, ст. ст. 13, 76, 81, 259 263 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 «про припинення права власності на майно та скасування державної реєстрації».

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Бабушкінського

районного суду В.І.Томаш