Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 462/5037/15

провадження № 61-16020св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , на рішення апеляційного суду Львівської області від 06 квітня

2017 року у складі колегії суддів: Мельничук О. Я., Копняк С. М., Савуляк Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 24 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № LVH1AN12380075, згідно з умовами якого остання отримала кредит у сумі 13 113,20 доларів США зі сплатою за користування кредитом 12 % річних, строком до 23 липня 2014 року.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, у зв`язку із чим станом на 28 травня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі

20 852,32 доларів США, з яких: 5 507 доларів США - заборгованість за кредитом та 4 642,68 доларів США - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 379,35 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 10 323,29 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, банк просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що банком не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування отримання відповідачем грошових коштів, розмір нарахованих відсотків та пені, у зв`язку з чим вважав позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк»задоволено частково, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 24 липня 2007 року у розмірі 10 529,03 доларів США та пеню у розмірі 149 553 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що факт отримання кредиту відповідачем підтверджується заявою на видачу готівки № 2407 від 24 липня 2007 року, підписаною ОСОБА_1 , кредитним договором № LVH1AN12380075 від 24 липня 2007 року, підписаним сторонами, розрахунком заборгованості, згідно якого остання у період з 20 вересня

2007 року по 24 червня 2011 року здійснювала оплату за користування кредитом, а також заочним рішенням Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року, а тому, враховуючи неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, дійшов висновку про стягнення з останнього заборгованості за кредитом, відсотків та комісії, а також пені, що дорівнює сумі заборгованості за тілом кредиту - у гривнях станом на момент ухвалення рішення, що становить 149 553 грн.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Представник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що заява на видачу готівки з каси банку є єдиним документом, за яким особі може бути видана іноземна валюта з каси банку, проте позивач не надав належних та допустимих доказів надання кредиту власне за вказаним договором, що є необхідною первинною умовою доказування боргу, а у додатку до апеляційної скарги подав нові докази - копію заяви про видачу готівки від 24 липня 2007 року та копію заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада

2012 року, які ніби то доводять факт надання кредиту відповідачу. Апеляційний суд безпідставно прийняв до уваги нові докази, що є порушенням принципу змагальності та обов`язку подання доказів у суді першої інстанції, а також не врахував вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статті 509, 530 та 1054 ЦК України тощо.

Узагальнені доводи заперечення на касаційну скаргу

У червні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду заперечення на касаційну скаргу, у яких просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на те, що спірний кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору, і відповідачем він не оскаржений. Факт отримання кредиту відповідачем підтверджується заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, та яке апеляційний суд обґрунтовано взяв до уваги відповідно до вимог частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі та витребувано її ізЗалізничного районного суду м. Львова. Зупинено виконання апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2007 року до закінчення касаційного розгляду.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 серпня 2019 року справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 24 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № LVH1AN12380075 «Авто в кредит», згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі

13 113,20 доларів США зі сплатою за користування кредитом 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до

23 липня 2014 року.

Згідно пункту 7.1 кредитного договору загальний розмір кредиту

13 113,24 доларів США надається кількома частинами, зокрема на суму у розмірі 9 451,45 доларів США, 445,06 доларів США та ряд інших відповідно до цілей надання (на придбання автомобіля, сплати за реєстрацію предмета застави, здійснення страхових платежів тощо).

Пунктом 7.2 кредитного договору встановлено обов`язок банку перерахувати суму в розмірі 9 451,45 доларів США на поточний рахунок ТзОВ «Автоприват», інші суми на сплату страхових платежів страховій компанії «Кредо» та на інші рахунки.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 30 листопада 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH1AN12380075 від 24 липня 2007 року у сумі 11518,75 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 92 069 грн 37 коп., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Daewoo, модель Matiz, рік випуску 2007, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля АТ КБ «ПриватБанк» з правом його продажу банком з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Доказів реалізації вказаного автомобіля та зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк посилався на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань, у зв`язку із чим станом на 28 травня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 20 852,32 доларів США, з яких: 5507 доларів США - заборгованість за кредитом та 4642,68 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 379,35 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 10 323,29 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Норми права та акти їх застосування

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад»

ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року № 14-154цс18 та від 31 жовтня 2018 року № 14-318цс18, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор у цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що відповідно до умов пункту 7.2 кредитного договору банк перераховує суму у розмірі 9451,45 доларів США на поточний рахунок ТзОВ «Автоприват», інші суми на сплату страхових платежів страховій компанії «Кредо» та на інші рахунки.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 30 листопада 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LVH1AN12380075 від 24 липня 2007 року у сумі 11 518,75 доларів США, що відповідно до курсу НБУ становить 92 069 грн 37 коп., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль Daewoo, модель Matiz, рік випуску 2007, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля АТ КБ «ПриватБанк» з правом його продажу банком з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Отже судом апеляційної інстанції установлено, що факт отримання кредиту відповідачем підтверджується заявою на видачу готівки № 2407 від 24 липня 2007 року, підписаною ОСОБА_1 , кредитним договором

№ LVH1AN12380075 від 24 липня 2007 року, підписаним сторонами, розрахунком заборгованості, згідно якого остання в період з 20 вересня

2007 року по 24 червня 2011 року здійснювала оплату за користування кредитом, а також заочним рішенням Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення суми заборгованості за кредитним договором з відповідача у визначеному ним розмірі.

Разом з тим, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі.

Отже, звернувшись у жовтні 2012 року із позовом про звернення стягнення на предмет застави, АТ КБ «ПриватБанк» на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Оскільки статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики у випадку дострокового припинення договору, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, відсотками, комісією, а також пені, що дорівнює сумі заборгованості за тілом кредиту - у гривнях станом на момент ухвалення рішення, що становить 149 553 грн, належним чином не перевіривши право позивача стягувати проценти, комісію та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, та при наявності судового рішення про звернення стягнення на предмет застави.

Також суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для стягнення суми основного боргу саме у розмірі 5 507,00 доларів США, належним чином не перевіривши, чи був реалізований автомобіль відповідача на виконання заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 30 листопада 2012 року.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене із порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
В. П. Курило