Провадження № 2/161/171/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря - Петрової В.О.,

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Луцьку цивільну справу № 161/15886/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,

В С Т А Н О В И В:

08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1М.) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач, ОСОБА_3В.) про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 24 червня 2005 року по 06 квітня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Позивач вказує, що за час перебування в шлюбі сторони набули у власність житловий будинок за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боратин, вул. Набережна, 28, який він вважає спільною сумісною власністю подружжя.

Позивач також вказує, що внаслідок його праці спірне майно істотно збільшилося у вартості, а тому підлягає поділу, як спільне майно подружжя.

Посилаючись на вищевикладене та на положення ст.ст.60, 62, 70 СК України, позивач просить суд:

1) визнати будинок, що знаходиться за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боратин, вул. Набережна, 28, спільною сумісною власністю подружжя;

2) провести поділ спільного майна подружжя, виділивши в особисту приватну власність позивача 1/2 частину вказаного будинку.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач у письмовому відзиві від 05 лютого 2019 року позовні вимоги не визнала з тих підстав, що спірний будинок набутий нею на праві власності на підставі договору дарування від 22 січня 2013 року, який укладений з її матірю. Також вказує, що будинок знаходиться та будувався на земельній ділянці, яка також належала її матері та були виділена сільською радою в порядку безоплатної приватизації.

Посилаючись на вищевикладене та положення ст.57 СК України, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав.

Судом установлено, що у період з 24 червня 2005 року по 06 квітня 2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.11 зворот).

Як слідує з матеріалів справи, 22 січня 2013 року, тобто в період перебування у шлюбі сторін, між відповідачем (обдарованою) та ОСОБА_4 (дарувальник) був укладений нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :01:001:1590, площею 0,1200 га., що розташована за адресою: Волинська область, Луцький район, с. Боратин, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.61-63).

Також, 23 січня 2013 року, між відповідачем (обдарованою) та ОСОБА_4 (дарувальник) був укладений нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку за №28 по вул. Набережна в с. Боратин Луцького району Волинської області (далі спірний будинок) (а.с.65-67).

Надаючи правову оцінку доводам позивача про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, суд зазначає таке.

Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Оскільки спірний будинок був набутий відповідачем на підставі договору дарування, він є особистою приватною власністю відповідача, не входить до складу спільної сумісної власності подружжя, а тому не підлягає поділу між сторонами.

При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що договір дарування, на підставі якого позивач отримала право власності на спірний будинок є незаконним, оскільки відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зважаючи на те, що позивач не оскаржував цей договір у судовому порядку, він вважається чинним та правомірним.

Також суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що він своєю працею та грошима допомагав будувати спірний будинок до його введення в експлуатацію, оскільки вказане виходить за предмет спору в даній справі та стосується взаємовідносин позивача із особою, яка безпосередньо була власником земельної ділянки та її забудовником до їх дарування відповідачу ОСОБА_4 (а.с.54-60). Якщо позивач вважає, що він своєю працею та коштами створив спільне майно разом з цієї особою, він вправі предявити відповідний позов до неї з відповідною вимогою компенсації.

Стосовно доводів позивача про те, що внаслідок його праці та вкладення коштів будинок значно збільшився у своїй вартості після набуття його у власність відповідачем, а тому він на підставі ст.62 СК України претендує на відповідну частку в майні, суд зауважує, що позивач на обґрунтування цих обставин не надав жодних належних та допустимих доказів.

Самі лише покази допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 про те, що позивач брав участь у будівництві спірного будинку не достатньо для висновку про те, що внаслідок його праці подарований відповідачу будинок значно збільшився у своїй вартості. Суд також критично ставиться до показів цих свідків, оскільки вони є близькими родичами позивача. Інших свідків, які могли б неупереджено та обєктивно показати про обставини участі позивача в будівництві спірного будинку, позивач не заявляв.

Крім того, на обґрунтування своєї участі в поліпшенні спірного будинку позивач не надав суду жодних належних та допустимих письмових доказів, зокрема первинних документів про придбання будівельних матеріалів, договорів про надання ремонтних послуг тощо.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскільки спірний будинок був набутий відповідачем у власність на підставі договору дарування, який ніким не оспорений та є чинним, враховуючи, що позивач не довів суду свою участь у поліпшенні спірного будинку, внаслідок чого його вартість значно збільшилася, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для визнання вказаного будинку спільною сумісною власністю подружжя як на підставі приписів ст.60 СК України, так і на підставі ст.62 СК України.

З наведених підстав суд відмовляє у задоволенні позову.

У зв'язку з відмовою в позові, всі судові витрати позивача залишаються за ним.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 141, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення

складено 12.02.2019р.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_7