Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 760/5132/16-ц

провадження № 61-35889 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України,

треті особи: Міністр енергетики та вугільної промисловості України Демчишин Володимир Васильович, Державне підприємство «Полтавське управління геофізичних робіт»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року у складі судді Українця В. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого

2017 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Лапчевської О. Ф., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі - Міненерговугілля України), треті особи: Міністр енергетики та вугільної промисловості України Демчишин В. В., Державне підприємство «Полтавське управління геофізичних робіт» (далі - ДП «Полтавське управління геофізичних робіт»), про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення коштів.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 22 жовтня 2015 року наказом міністра Мініенерговугілля України №166-к/к його було призначено виконуючим обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку. 21 січня 2016 року його було звільнено наказом №10 к/к на підставі пункту 5 статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), з яким він не був ознайомлений. Крім того, йому не була виплачена вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, яка підлягає виплаті працівникові у разі припинення трудового договору з вказаних підстав.

Посилаючись на те, що його було звільнено з займаної посади з порушенням норм трудового законодавства та під час тимчасової непрацездатності, просив визнати його звільнення з посади виконуючого обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» незаконним, поновити його на роботі на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» на підставі наказу від 21 січня 2016 року № 10 к/к «Про припинення повноважень виконуючого обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» з 21 січня 2016 року.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» з 21 січня 2016 року допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частиною третьою статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, тоді як позивач у період з 13 січня 2016 року по

26 січня 2016 року проходив лікування та був непрацездатним. Крім того, позивач не є посадовою особою, яку можливо звільнити з підстав, передбачених пунктом 5 статті 41 КЗпП України (у випадку припинення повноважень посадових осіб), яким було доповнено статтю 41 КЗпП України на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року №1255-VII, метою прийняття якого було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин та узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Поняття «посадова особа» в КЗпП України не визначено. Оскільки Законом від 13 травня 2014 року №1255-VII було внесено зміни до Господарського кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства», то при тлумаченні поняття «посадова особа», яке міститься в пункті 5 статті 41 КЗпП України, необхідно керуватись саме положеннями цих нормативно-правових актів. Урахувавши зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі є обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що Міненерговугілля України не є належним відповідачем у справі за зазначеною позовною вимогою, оскільки позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» та отримував там заробітну плату, проте позивач та його представник не заявляли клопотання про заміну в цій частині неналежного відповідача.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року апеляційну скаргу Міненерговугілля України відхилено, рішення Солом`янського районного суду

м. Києва від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, дійшов законного та обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі, оскільки позивач не є посадовою особою, яку можливо звільнити на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову в апеляційному порядку не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до касаційного суду, Міненерговугілля України просило скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року, в частині вирішення позовних вимог про поновлення на роботі, а в іншій частині оскаржувані рішення залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема заявник вказував на те, що суди дійшли помилкового висновку про те, що при застосуванні поняття «посадова особа», в розумінні пункту 5 статті 41 КЗпП України, необхідно керуватись положеннями Господарського кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства». Відповідно до роз`яснень Державної інспекції України з питань праці від

24 липня 2014 року організаційно-розпорядчими обов`язками, наявність яких є характерним для поняття «посадова особа», є обов`язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності. Такі функції виконують зокрема керівники державних підприємств, перелік осіб, з якими може бути припинений трудовий договір на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України, та обмеження щодо його застосування в залежності від виду трудового договору законодавством не передбачено. Така ж позиція викладена в листі Міністерства соціальної політики України від 31 липня 2014 року. Ураховуючи зазначене, вважав, що позивача було правомірно звільнено з посади виконуючого обов`язки ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України.

Суди попередніх інстанцій необгрунтовано вказали на відсутність доказів вручення копії наказу про звільнення позивачеві та видачі йому трудової книжки, оскільки оскаржуваний наказ було направлено на підприємство факсимільним зв`язком 22 січня 2016 року, що підтверджується відміткою на копії наказу про звільнення, яка додана позивачем до позовної заяви. Обов`язок видачі трудових книжок покладається на кадрову службу державного підприємства, до штатного розпису якого входить керівник такого підприємства, а не на Міненерговугілля України. Інформація про тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 станом на дату його звільнення (21 січня 2016 року) до Міненерговугілля України не надходила.

Крім того, суди не звернули увагу, що позивач був призначений виконуючим обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт». Поняття «виконуючий обов`язки» відсутнє у Класифікаторі професій 003:2010 та не є посадою, а передбачає покладання обов`язків за посадою тимчасово відсутнього працівника, а тому неможливо поновити позивача на посаді, якої не існує. Суди не надали належної оцінки рішенню Солом`янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року у справі №760/16942/15, що набрало законної сили, фактичні обставини якої є аналогічними даній справі, за результатами розгляду якої суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення працівника на роботі на посаді виконуючого обов`язки.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ і кримінальних справ від 24 березня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

31 липня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому в цій частині рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку не переглядаються.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що наказом міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Демчишина В. В. від 22 жовтня

2015 року № 166-к/к ОСОБА_1 було призначено виконуючим обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку.

21 січня 2016 року наказом № 10 к/к позивача звільнено з займаної посади на підставі пункту 5 статті 41 КЗпП України, у зв`язку з припиненням повноважень посадових осіб.

З 13 січня 2016 року по 26 січня 2016 року позивач знаходився на лікуванні та був непрацездатним.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України, зараз і надалі в редакції чинній на момент звільнення позивача, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Частиною третьою статті 41 КЗпП України визначено, що розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частиною третьою статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 у період з 13 січня 2016 року по 26 січня

2016 року був тимчасово непрацездатним, дії роботодавця щодо звільнення позивача 21 січня 2016 року не відповідають зазначеним вимогам трудового законодавства.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Частину першу статті 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VІІ.

Зазначений закон набрав чинності 01 червня 2014 року, метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію дотримання трудових прав працівників, що підлягають звільненню з вказаних підстав, передбачено виплату вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (стаття 44 КЗпП України).

Викладена в пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань, як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

Разом з тим, у пункті 9 пояснювальної записки до вказаного законопроекту

(від 27 березня 2014 року № 4586) зазначалося, що проект закону не стосується соціально-трудової сфери та не потребує узгодження з уповноваженими представниками від всеукраїнських профспілок, їх об`єднань та всеукраїнських об`єднань організацій роботодавців.

Поняття «посадові особи господарського товариства» визначено в частині другій статті 89 Господарського кодексу України. Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого поняття «посадові особи органів акціонерного товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Системний аналіз норм закону, яким були внесені зміни, у тому числі до Господарського кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства», дає підстави для висновку, що термін «посадові особи» законодавцем вжито в значенні керівників суб`єктів господарювання - господарських товариств, а тому додаткова підстава припинення трудового договору, визначена у пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України підлягає застосуванню саме до керівників господарських товариств, оскільки керівник, крім того, що являється найманим працівником, одночасно виступає виконавчим органом господарського товариства, та є єдиною категорією працівників, які призначаються та оформлюють трудові відносини з товариством на підставі рішення засновників, тоді як з рештою працівників товариства трудовий договір укладає його керівник.

Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» за організаційно-правовою формою є державним підприємством.

Ураховуючи зазначене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України відбулося з неправильним застосуванням зазначеної норми, оскільки позивач не є спеціальним суб`єктом щодо якого вказана норма підлягає застосуванню.

Щодо вирішення позовних вимог про поновлення на роботі

Правове регулювання відносин, пов`язаних із призначенням працівника виконуючим обов`язки, здійснюється на підставі КЗпП України, роз`яснень Держкомітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від

29 грудня 1965 року № 30/39 (у редакції від 11 грудня 1986 року), що діє в частині, яка не суперечить КЗпП України та іншим нормативно-правовим актам України.

За змістом зазначених норм у їх системному зв`язку, призначення працівника виконуючим обов`язки на вакантну посаду не допускається. Це можливо лише за посадою, на яку призначення здійснюється вищим органом управління. В цьому випадку керівник підприємства, організації, установи зобов`язаний не пізніше місячного строку з дня прийняття робітника на роботу надати до вищого органу управління документи для його призначення на посаду. Цей орган в місячний строк з дня отримання документів повинен розглянути питання і повідомити керівнику про його результати.

Аналогічні за змістом роз`яснення містяться у листі Міністерства соціальної політики України від 21 липня 2011 року № 591/13/84-11.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», у редакції чинній на момент звільнення позивача, який є спеціальним з врегулювання питань управління об`єктами державної власності, уповноважені органи управління, до яких згідно частини першої статті 4 цього Закону віднесені міністерства та інші органи виконавчої влади, відповідно до покладених на них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», зі змінами від 09 жовтня 2013 року № 818.

Таким чином, призначення працівника на посаду керівника державного підприємства можливо лише на підставі контракту, укладеного з відповідним міністерством.

Відповідно до змісту пунктів 6.1, 6.2 Статуту ДП «Полтавське управління геофізичних робіт», затвердженого наказом Міненерговугілля України від

06 квітня 2012 року № 221, управління підприємством здійснюється його директором, який призначається на посаду Уповноваженим органом управління шляхом укладення з ним контракту в установленому порядку Міненерговугілля України.

Контракт між ОСОБА_1 та Міненерговугілля України не укладався, наказом міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Демчишина В. В. від 22 жовтня 2015 року № 166-к/к, ОСОБА_1 був призначений виконуючим обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» тимчасово, на період до призначення керівника цього підприємства у встановленому порядку.

Надаючи згоду на призначення виконуючим обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» до призначення керівника цього підприємства у встановленому законом та статутом порядку, ОСОБА_1 усвідомлював, що він виконуватиме такі обов`язки тимчасово до призначення керівника підприємства, а відтак може бути звільнений від їх виконання на підставі наказу уповноваженого органу управління державним підприємством без дотримання передбачених частиною 2 статті 40, статями 42, 43, 49-2 КЗпП України порядку та гарантій, що застосовуються при звільненні працівників, які займають посади передбачені штатним розписом на підставі укладеного з ними трудового договору (контракту), оскільки така посада у штатному розписі підприємства відсутня.

Після призначення на вакантну посаду директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт» виконуючим обов`язки, позивач у встановленому законом та статутом порядку не був призначений на посаду директора цього державного підприємства, а тому звільнення його від виконання таких обов`язків з неправильним застосуванням пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України у період його тимчасової непрацездатності саме по собі не може бути підставою для задоволення його вимоги про поновлення на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт». За наявності невиплачених сум при звільненні, зокрема за період тимчасової непрацездатності, позивач не позбавлений права на звернення до суду з зазначеними вимогами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права суди попередніх інстанцій помилково поновили ОСОБА_1 на роботі, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Полтавське управління геофізичних робіт», з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2017 року, в частині вирішення позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Полтавське управління геофізичних робіт» скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, треті особи: Міністр енергетики та вугільної промисловості України Демчишин Володимир Васильович, Державне підприємство «Полтавське управління геофізичних робіт», про поновлення на роботі відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик