Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

місто Київ

справа № 755/20484/15-ц

провадження № 61-6992свп18

Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Погрібного С. О. (судді - доповідача)

суддів: Білоконь О. В., Воробйової І. А., Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д., Олійник А. С., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Синельникова Є. В., Ступак О. В., Усика Г. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В., Шиповича В. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач- Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2016 року у складі судді Виниченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2016 року у складі колегії суддів: Котули Л. Г., Волошиної В. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, просило стягнути з відповідача на користь банку заборгованість у розмірі 13 160, 69 грн за кредитним договором від 18 березня 2013 року № К209К180431049, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3 167, 55 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1, 96 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 497, 60 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором у розмірі 8 390, 69 грн, а також штрафів відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови), що складаються із штрафу (фіксована частина) у розмірі 500, 00 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 602, 89 грн.

Позивач на обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 18 березня 2013 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № K209R180431049, відповідно до якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 4 898, 00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0, 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов`язання перед відповідачем відповідно до укладеного договору виконав у повному обсязі. Проте ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором порушив, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість перед банком.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач відзив на позов не надав.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2016 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 18 березня 2013 року № К209R180431049 у сумі 3 667, 11 грн та судовий збір у розмірі 1 218, 00 грн; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що суд не встановив підстав для задоволення позову у частині вимог про стягнення пені та штрафів, нарахування яких передбачено Умовами, оскільки позивачем не доведено той факт, що долучені до позову Умови дійсно є складовою частиною укладеного 18 березня 2013 року між сторонами кредитного договору. Надані банком Умови не містять відомостей щодо часу їх затвердження, строку дії, підпису позичальника, а також відомостей про те, що ОСОБА_1 ознайомлений саме з цими Умовами. Зважаючи на те, що відповідальність позичальника за порушення грошового зобов`язання в частині нарахування пені та штрафів визначена безпосередньо зазначеними Умовами, підстави для стягнення з відповідача пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у сумі 8 390, 69 грн та штрафів: 500, 00 грн (фіксована частина) і 602, 89 грн (процентна складова), відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2016 року апеляційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилена, рішення суду першої інстанції від 18 січня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд обґрунтовано виходив з того, що у заяві позичальника № К209R відсутній розмір пені, є лише посилання на те, що її розмір встановлений Умовами, але позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме з цими Умовами був ознайомлений відповідач, підписуючи заяву позичальника, оскільки вони не містять його підпису. Крім того, в заяві не передбачено, що при порушенні відповідачем зобов`язань за договором він зобов`язаний сплатити штраф.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 30 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2016 року у частині відмови у стягненні суми штрафів та пені, постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що під час укладення кредитного договору сторони керувались положенням частини першої статті 634 ЦК України, відповідно до якого договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У цьому випадку відповідач підписав заяву позичальника, приєднався до Умов, які є загальними, і їх підписання позичальником не є обов`язковим.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 08 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року справу передано на розгляд Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 березня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника № К209R, в якій зазначено, що вона разом з Умовами, Тарифами складає між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 кредитно-заставний договір.

Відповідно до умов договору ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4 948, 00 грн з відсотковою ставкою (фіксована) 0, 12 % річних на строк 24 місяці з 18 березня 2013 року до 17 березня 2015 року, з виплатою банку щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 62, 20 грн.

ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань за зазначеним договором, унаслідок чого у нього перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість, яка згідно з наданим позивачем розрахунком становить 13 160, 69 грн та складається з: 3 167, 55 грн - заборгованість за основною сумою кредиту;

1, 96 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом;

497, 60 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом; 8 390, 69 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 500, 00 - штраф (фіксована частина) та 602, 89 грн - штраф (процентна складова).

Згідно з підпунктом 2.4.5.5. Умов при порушенні позичальником строку платежів за будь-якими з грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 90 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500, 00 грн + 5 % від суми заборгованості.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, організація, що здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, та є професійним учасником ринку надання кредитно-фінансових послуг (в цьому випадку - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Сенс договору приєднання полягає у тому, що його умови визначені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних умовах та можуть бути прийняті іншою стороною не інакше ніж шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому. Тобто дійсно вільною в цьому випадку є воля виключно однієї сторони - тієї, яка пропонує для укладення договору саме формуляр (тобто банк). Інша сторона виявляє волю до укладення цього договору лише на стадії висловлення власної волі на стадії прийняття умов такого договору в цілому. Проте не повинно виникати сумнівів у тому, чи дійсно та які саме умови, викладені у формулярі або іншій стандартній формі, приймає позичальник.

У ситуації, коли є сумніви у тому, чи прийняті та які саме умови прийнято споживачем - позичальником, умови не можуть вважатися такими, що прийняті ним в цілому.

Конструкція договору приєднання, викладена у частині першій статті 634 ЦК України, полягає не у тому, що споживач зобов`язаний самостійно ознайомитися з умовами і правилами надання послуг, пропонованими однією стороною, а у тому, що споживач може лише до них приєднатися, не маючи можливості обговорювати умови договору приєднання, пропонуючи свої зміни тощо. Проте сама воля споживача на приєднання до певних умов такого договору, має бути однозначною та свідчити про певне її спрямування на досягнення згоди саме на певних умовах, запропонованих банком.

У законі як загальне правило визначено, що договір приєднання має викладатися на формулярі або іншій стандартній формі, яка має засвідчувати усі прийняті споживачем умови такого договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 18 березня 2013 року № К209К180431049 відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, зокрема, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

При цьому судами також встановлено, що при зверненні до суду позивачем долучено до позовної заяви копію Умов, які не містять підпису позичальника, де у підпункті 2.4.2.2.7 передбачено, що клієнт зобов`язується погашати заборгованість за кредитом у повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотки, винагороду та неустойку (штраф, пеню), не пізніше дати, зазначеної в повідомленні банку, передбаченому підпунктами 2.4.2.3.2, 2.4.2.3.3 Умов.

Разом з тим, виходячи зі змісту наданих Умов, Верховний Суд визнає неможливим встановити дату їх схвалення, момент набрання ними чинності та орган управління юридичною особою, уповноважений приймати та затверджувати зазначений локальний нормативний акт, що унеможливлює з`ясувати, чи діяли Умови та у якій саме редакції на момент укладання кредитного договору, з огляду на відсутність відомостей про те, з якими саме Умовами ознайомлений та погодився відповідач.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) зробила висновок, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З огляду на наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що наявні у матеріалах справи Умови не містять підпису ОСОБА_1 , а тому їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, врахував, що у матеріалах справи відсутні інші достовірні підтвердження щодо випадків та порядку нарахування і сплати визначеної суми пені та штрафу за укладеним між сторонами кредитним договором.

У зв`язку із цим суди зробили обґрунтований висновок про те, що вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення пені за несвоєчасне виконання умов кредитного договору та штрафу не підлягають задоволенню, з підстав недоведеності та безпідставності цієї частини вимог.

Зважаючи на наведене, застосовуючи правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19), Верховний Суд визнає доводи касаційної скарги необґрунтованими та такими, які не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Рішення судів у частині задоволення позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів та комісії сторонами не оскаржувалось, а тому відповідно до вимоги статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції у цій частині не переглядались.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: С. О. Погрібний

Судді: О. В. Білоконь

І. А. Воробйова І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько Г. В. Кривцова

Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник

А. С. Олійник О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара Є. В. Синельников

О. В. Ступак Г. І. Усик

С. Ф. Хопта Ю.В. Черняк

В. В. Шипович В. В. Яремко