КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/11805/16-ц

07 лютого 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Гаращенка Д.Р.

- Борисової О.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

19 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2012 року у справі № 2-2696/12 встановлено, що за умовами договору позики від 01 червня 2009 року відповідачка отримала від позивача грошову суму у розмірі 185 000 грн., з терміном повернення до 01 липня 2009 року. Згідно умов договору позики від 08 жовтня 2010 року відповідачка отримала від позивача додатково 318 377,50 грн., з терміном повернення до 10 листопада 2011 року, проте кошти не повернула. Вказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача борг з урахуванням інфляції та відсотків за період з 01 липня 2009 року по 01 червня 2012 року у розмірі 565 907,07 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2015 року у справі № 369/11105/15-ц з відповідачки на користь позивача стягнуто суму боргу з врахуванням інфляції та відсотків за користування у розмірі 976 020,23 грн.

Посилаючись на те, що свої зобов'язання по поверненню суми боргу відповідачка не виконала, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу у розмірі 889 371,64 грн.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за період з 12 жовтня 2015 року по 19 грудня 2016 року відсотки за користування коштами в розмірі 223 692,46 грн., три відсотки річних в розмірі 17 956,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 70 022,74 грн., а всього 311 671,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 3 116,71 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що суд дійшов помилкового висновку про те, що вона, як відповідачка у справі , була повідомлена про день та час розгляду справу, оскільки вона не отримувала від суду копії позовної заяви, додатків до неї та судових повісток, а тому не можна вважати її належно повідомленою про розгляд справи і тому суд не мав правових підстав для ухвалення заочного рішення. При цьому, суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі, не перевірив місця проживання чи реєстрації відповідача і не звернув увагу, що на запит суду надійшла достовірна інформація про місце проживання відповідача. Позивачу місце її проживання достовірно відоме, проте у позові він зазначив іншу адресу.

Вказувала на те, що суд не надав правової оцінки умовам договорів позики, в яких зазначено, що договір позики був укладений з умовою без нарахування відсотків, а тому суд безпідставно стягнув з неї відсотки за користування коштами. Також, суд не надав належної оцінки розрахунку боргу, що був проведений позивачем. Вважала, що він є неналежним доказом по справі.

Також зазначала, що оскільки в п. 1 договору позики від 08 жовтня 2010 року сума позики визначена в еквіваленті до долара США, то передбачені частиною 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки такі втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені визначенням еквіваленту суми боргу в доларах США.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився, про день та час слухання справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, 06 лютого 2019 року подав до канцелярії суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв"язку з його хворобою, проте доказів на підтвердження факту хвороби та неможливості брати участь в судовому суду не надав, а тому у суду відсутні підстави визнати причину неявки позивача до суду поважною та суд вважає можливим розгляд справи у відсутності позивача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідачки, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 червня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, відповідно до умов п. 1 якого, ОСОБА_5 позичила у ОСОБА_3 185 000,00 грн., без нарахування відсотків. Позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) на умовах, визначеними цим договором. Строк повернення позики не пізніше першого липня 2009 року.

08 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов п. 1 якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 318 377,50 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього договору еквівалентно 40 250 доларів США.

Відповідно до умов п. 4 договору позики від 08 жовтня 2010 року, сторони домовилися, що позичальник зобов'язаний повернути всю позику в термін до 10 листопада 2011 року (включно). Повернення позики підтверджується заявою позикодавця.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2012 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 565 907,07 грн. боргу, 3 219 грн. судового збору, а всього 569 126,07 грн.

Вищезазначеним рішенням суду встановлено, що за умовами договору позики від 01 червня 2009 року відповідачка отримала від позивача грошову суму у розмірі 185 000,00 грн. з терміном повернення до 01.07.2009 року. Згідно умов договору позики від 08 жовтня 2010 року відповідачка отримала від позивача додатково 318 377,50 грн., з терміном повернення до 10.11.2011 року, але гроші не повернула.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 976 010,23 грн. боргу та 6 095 грн. судового збору, а всього 982 115,23 грн.

18 січня 2013 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано виконавчий лист № 2-2696 для пред'явлення до державної виконавчої служби.

25 грудня 2015 року Києво-Святошинським районним судом Київської області видано виконавчий лист № 369/11105/15-ц для пред'явлення до державної виконавчої служби.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського РУЮ від 08 лютого 2013 року відкрито виконавче провадження № 36512148 про стягнення з ОСОБА_2 боргу в розмірі 569 126,07 грн.

Постановою головного державного виконавця ВДВС Києво-Святошинського РУЮ від 18 січня 2016 року відкрито виконавче провадження № 49843082 про стягнення з ОСОБА_2 боргу в розмірі 982 115, 23 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи з ОСОБА_2 суму інфляційних втрат в розмірі 70 022,74 грн., три відсотки річних в розмірі 17 956,00 грн. та відсотки за користування коштами 223 4692,46 грн. за період з 12 жовтня 2015 року по 19 грудня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка своїх зобов"язань по поверненню суми боргу на користь позивача не виконує, позивачем надано достатньо доказів, що підтверджують неналежне виконання відповідачем умов договору та рішення суду про стягнення боргу, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 70 022,74 грн., трьох відсотків річних в розмірі 17 956,00 грн. та відсотків за користування коштами в сумі 223 4692,46 грн. за період з 12 жовтня 2015 року по 19 грудня 2016 року грунтуються на досліджених доказах та вимогах матеріального права.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитися не може, з наступних підстав.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як було встановлено судом, відповідачка не виконала свої зобов'язання за договорами позики, суму боргу, стягнуту за судовим рішенням у загальному розмірі 503 377,50 грн. ( 185 000,00 грн. та 318 377,50 грн.) позивачу не повернула, рішення суду про стягнення боргу в примусовому порядку не виконує, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції пришов до вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача суми інфляційних втрат за період з 12 жовтня 2015 року по 19 грудня 2016 року у розмірі 70 022,74 грн. та трьох відсотки річних в розмірі 17 956,00 грн. за невиконання грошового зобов"язання у розмірі 503 377,50 грн.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача відсотків за користування коштами на підставі ст. 1048 ЦК України, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Враховуючи, що договором позики від 01 червня 2009 року встановлено строк повернення позики не пізніше першого липня 2009 року, договором позики від 08 жовтня 2010 року встановлено строк повернення коштів в сумі 318 377,50 грн. в термін до 10 листопада 2011 року, право позивача нараховувати проценти за користування коштами після закінчення строку дії договору припинилося.

Крім того, суд першої інстанції не звернув увагу, що пунктом 1 договору позики від 01 червня 2009 року сторони визначили, що ОСОБА_5 позичила у ОСОБА_3 185 000,00 грн. без нарахування відсотків.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача відсотків за користування коштами за договором позики в розмірі 223 692,46 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до умов п. 1 договору позики від 08 жовтня 2010 року сума позики 318 377,50 грн. визначена в еквіваленті до долара США в сумі 40 250 доларів США, а тому вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат на вказану суму боргу не застосовуються, колегія суддів відхиляє, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 1 договору позики від 01 червня 2009 року ОСОБА_5 позичила у ОСОБА_3 185 000,00 грн. без нарахування відсотків. Позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі, що були передані йому позикодавцем) на умовах, визначеними цим договором. Строк повернення позики не пізніше першого липня 2009 року.

08 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до п. 1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти в сумі 318 377,50 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього договору еквівалентно 40 250 доларів США.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 18 грудня 2012 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про повернення позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 565 907,07 грн. боргу, 3 219 грн. судового збору, а всього 569 126,07 грн.

Зазначеним рішенням суду встановлено, що за умовами договору позики від 01 червня 2009 року відповідачка отримала від позивача грошову суму у розмірі 185 000,00 грн., з терміном повернення до 01.07.2009 року. Згідно умов договору позики від 08 жовтня 2010 року відповідачка отримала від позивача додатково 318 377,50 грн., з терміном повернення до 10.11.2011 року, але гроші не повернула.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки рішенням суду було встановлено, що відповідачка отримала від позивача кошти у розмірі 185 000,00 грн. та 318 377,50 грн., тобто у національній валюті і стягнуто з відповідачки на користь позивача суму боргу за обома договорами позики також у гривні, колегія суддів вважає, що між сторонами виникло грошове зобов"язання про повернення боргу за договорами позики в сумі185 000,00 грн. та 318 377,50 грн., а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ч.2 ст. 625 ЦК України про стягнення інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки розрахунку боргу, що був проведений позивачем, є необґрунтованими, оскільки з рішення суду вбачається, що суд перевірив розрахунок інфляційних втрат, трьох відсотків річних, що був наданий позивачем, та дійшов висновку, що він є неправильним, при цьому суд здійснив свій розрахунок вказаних нарахувань.

Крім того, відповідачкою в апеляційній скарзі зазначено що наданий позивачем розрахунок є неналежним доказам, при цьому вона не зазначила чому вказаний доказ є неналежним та не надала власного розрахунку на спростування доводів позивача та висновків суду першої інстанції.

Не грунтуються на фактичних обставинах справи та вимогах процесуального закону і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про неправильність висновку суду першої інстанції щодо належного повідомлення її про день та час розгляду справи, так як вона не отримувала від суду ні копії позовної заяви, ні додатків до неї, ні судових повісток, а тому суд не мав правових підстав для ухвалення заочного рішення, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України (в редакції від 2004 року) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що ОСОБА_2 05.01.2017 року отримала повістку про розгляд справи 10 січня 2017 року о 14 год. 00 хв. (а.с. 34). Вказану обставину відповідачка належними доказами не спростувала.

Враховуючи зазначена, колегія суддів вважає, що відповідачка була в установленому законом порядку повідомлена про розгляд справи, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не було подано, з урахуванням заяви позивача, який не заперечував про ухвалення заочного рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для ухвалення заочного рішення

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за період з 12 жовтня 2015 року по 19 грудня 2016 року інфляційних втрат в розмірі 70 022,74 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 17 956,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ході розгляду даної справи ОСОБА_3 було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 6 890,00 грн.,

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 10 335,00 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено частково на загальну суму 87 978,74 грн., що у відсотковому співвідношенні становить 10% від суми заявлених вимог.

З урахуванням розміру задоволених вимог та норм ст.141 ЦПК України, стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 689,00 грн. (6 890,00 * 10%).

Також враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, що у відсотковому співвідношенні становить 71,77% (223 692,46 * 100 : 311 671,20) від вимог апеляційної скарги, то з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 7 417,42 грн. (10 335,00 * 71,77%)

Керуючись ст.ст. 526, 626, 627, 1046, 1049, 625, 1048 ЦК України, ст.ст. 82, 141, 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) за період з 12 жовтня 2015 року по 19 грудня 2016 року інфляційні втрати в розмірі 70 022,74 грн. та три відсотки річних в розмірі 17 956,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 689,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 7414,42 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2019 року.

Головуючий: Судді: