Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 1008/339/12
Номер провадження 22-ц/824/7565/2019
Головуючий у суді першої інстанції С.В. Корнієнко
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
24 липня 2019 року місто Київ

Номер справи 1008/339/12

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач за первісним позовом ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом ОСОБА_2

третя особа ОСОБА_3

третя особа ОСОБА_4

третя особа Інспекція Державного архітектурно-будівельного

контролю в Київській області

третя особа Реєстраційна служба Васильківського міськ-

районного управління юстиції Київської області

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2019 року, ухвалене у складі судді Корнієнко С.В. в приміщенні Васильківського міськрайонного суду Київської області, інформація про дату складання повного рішення відсутня, -

в с т а н о в и в:

У січні 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що за час перебування у шлюбі з відповідачем ними за спільні кошти було придбано транспортні засоби, ряд побутової техніки та меблів. Крім цього, під час перебування сторін у шлюбі шляхом приватизації була набута у власність подружжя земельна ділянка площею 0,2537 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та на якій сторонами було зведено житловий будинок з надвірними спорудами, які ще не здані в експлуатацію. Оскільки після розірвання шлюбу сторони не змогли дійти згоди щодо розподілу набутого ними спільного майна, позивач була змушена звернутись до суду із даним позовом.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просила суд визнати право спільної сумісної власності на набуте сторонами за час шлюбу наступне майно: автомобільний причіп, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; мотоцикл Дніпро-11, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4; трактор Т-16, 1977 року випуску; м`який куточок виробництва України; два комплекти кухонних меблів; два дерев`яних ліжка; земельну ділянку, виділену для будівництва індивідуального житлового будинку, а також будинковолодіння, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . В порядку поділу спільного сумісного рухомого майна подружжя позивач просила виділити їй у власність автомобільний причіп, мотоцикл, м`який куточок, два комплекти кухонних меблів, два дерев`яних ліжка, а відповідачу трактор. Крім цього, позивач просила суд в порядку поділу спільного із відповідачем майна виділити їм у власність по 1/2 частині спірної земельної ділянки та зведеного ними незавершеного будівництвом будинковолодіння, здійснити його поділ між ними в натурі згідно запропонованого судовим експертом поділу за варіантом №4, зазначеному у Висновку результатів проведення судової будівельно-технічної експертизи від 15.05.2014 за №15/04-14, а також визнати за кожним із сторін майнові права забудовника з правом здачі 1/2 частини зазначеного будинковолодіння в експлуатацію та отримання на своє ім`я документів, що посвідчують право власності. У зв`язку із запропонованим поділом та виділенням в натурі кожному з колишнього подружжя частини нерухомого майна, ОСОБА_1 також просила залишити у спільному користуванні сторін земельну ділянку площею 49,2 кв.м. та стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за незначне зменшення його частки в будинковолодінні у розмірі 13214,50 грн.

Заперечуючи, проти пред`явленого ОСОБА_1 позову, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя, в якому з урахуванням заяви про уточнення зустрічних вимог просив суд виділити йому у власність: 1/2 частину будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що були використані для будівництва спірного недобудованого будинку; трактор Т-16, 1977 року випуску, м`який куточок, виробництва України; два комплекти кухонних меблів, а ОСОБА_1 в порядку поділу майна виділити іншу половину будівельних матеріалів та конструктивних елементів недобудованого будинку; мотоцикл «Дніпро-11», 1992 року випуску; автомобільний причіп, 2004 року випуску; телевізори «Славутич» та «Sony»; два дерев`яних ліжка; холодильник «Донбас»; мікрохвильову піч «Gorenije»; пральну машину «Ardo»; газову плиту; комп`ютер «LG»; принтер «Canon»; меблеву стінку; два дерев`яних письмових стола; два дерев`яних ліжка; два дивани; дві дерев`яні шафи; тумбу для телевізора; а також вітальню та кухонний куточок. Дані зустрічні вимоги відповідача були обґрунтовані тим, що на приватизованій ним земельній ділянці сторонами у період з 1994-2006 р.р. здійснювалось будівництво житлового будинку, однак воно на даний момент не завершене, будинок в експлуатацію не прийнято, та відповідно правовстановлюючі документи на нього органами державної влади не видавались, відтак у відповідності до вимог ч.2 ст.331 ЦК України поділ вказаного майна може відбутися лише шляхом розподілу будівельних матеріалів, використаних для його зведення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року було скасовано прийняті за результатами розгляду даної справи рішення Васильківського міськрайонного суду Київської областівід 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської областівід 02 березня 2016 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю, визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя зазначене в первісному позові рухоме та нерухоме майно, здійснено його поділ між сторонами у порядку, визначеному позивачем. Крім того, судом було частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 та визнано в порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя право власності останнього на майно: трактор Т -16, 1977 року випуску; 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 , що складається з: приміщення № 1-1 гараж, площею 16,4 кв.м.; приміщення № 1-2-2, площею 4,86 кв.м.; приміщення № 1-4, площею 4 кв.м.; приміщення № 1-5, площею 4,5 кв.м.; приміщення № 1-8-1, площею 7,53 кв.м.; приміщення № 1-9, площею 11,5 кв.м.; приміщення № 1-10, площею 11,5 кв.м.; приміщення № 1-11 площею 16,2 кв.м.; приміщення № 1-12, площею 4,5 кв.м.; та господарських будівель та споруд «Б-2», «Б-3», «В», «0-1»; а також на 1/2 частину земельної ділянки, на який розташований об`єкт незавершеного будівництва за вищевказаною адресою; площею 1361,5 кв.м., яка обмежена конкретно визначеними лініями, які були запропоновані судовим експертом поділом за варіантом №4 зазначеному у Висновку результатів проведення судової будівельно-технічної експертизи від 15.05.2014 за №15/04-14.

З урахуванням тієї обставини, що об`єктом первісного та зустрічного позовів є однаковий склад спільного рухомого та нерухомого майна подружжя, судом було вирішено зустрічні позовні вимоги з приводу їх поділу у такому порядку, що відповідав вирішеному спору за первісним позовом. В задоволенні решті позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим у даній справі судовим рішенням в частині поділу між колишнім подружжям земельної ділянки та розташованого на ній незавершеного будівництвом житлового будинку, виділення кожному з них в натурі частини збудованих приміщень та земельної ділянки, залишення у спільному користуванні іншої частини земельної ділянки, визнання за кожним із сторін майнових прав забудовника на зазначене нерухоме майно, а також стягнення з позивача відповідача компенсації за зменшення частки в будинковолодінні та не зазначення на користь кого підлягає стягненню ця компенсація, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування поданої скарги ОСОБА_2 посилався на порушення судом при вирішенні первісних та зустрічних вимог норм процесуального права, неправильного застосування положень норм матеріального права, неповного з`ясування обставин справи та невідповідність зроблених висновків суду в цій частині дійсним обставинам. Також зазначив, що спірна земельна ділянка була ним приватизована у 1998 році та є об`єктом його особистої власності, а зведені на ній незавершені будівництвом будинок та прибудинкові споруди загалом є самочинним будівництвом та відповідно у визначеному законом порядку не були введені в експлуатацію з отриманням на будинковолодіння відповідної правовстановлюючої документації. При цьому вказав на те, що суд при поділі зазначеного вище майна не врахував тієї обставини, що після припинення із позивачем з 2006 року шлюбних відносин, продовження будівництва будинку здійснювалось ним самостійно, виділені кожному із сторін в натурі окремі приміщення та частини земельної ділянки не відповідають рівним часткам цього нерухомого майна, на які за кожним із сторін визнано право власності та загалом порушують права відповідача, а вирішення судом питання про стягнення компенсації за зменшення частки співвласника загалом є незрозумілою, не зазначено на користь кого суд стягнув цю грошову компенсацію. Тому, з урахуванням наведених вище обставин, ОСОБА_2 просив апеляційний суд в ході перегляду в апеляційному порядку вищевказаного судового рішення скасувати його в цій частини та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача - ОСОБА_7. підтримав викладені апелянтом доводи в апеляційній скарзі та просив суд про її задоволення. Також зазначив суду про те, що при скасуванні раніше ухваленого у даній справі судового рішення касаційним судом у своїй постанові було зазначено про необхідність з`ясуванні при поділі майна подружжя того об`єму нажитого подружжя майна, що існувало станом на момент припинення між ними шлюбних відносин. Тому вказав, що з урахуванням тієї обставини, що з вересня 2006 року сторони стали проживати окремо та припинили ведення спільного господарства, а зведення спірного незавершеного будівництвом об`єкту нерухомості з цього часу фактично здійснювалось виключно відповідачем, наданий судовим експертом висновок судової будівельно-технічної експертизи, проведений з розрахунком готовності будівництва станом на 2014 рік, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не повинен був брати за основу.

Позивач та її представник - ОСОБА_5 у судовому засіданні проти поданої відповідачем апеляційної скарги заперечували у повному обсязі, пославшись на обставини, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Просили апеляційний суд залишити оскаржуване відповідачем рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване та таке, що було ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права. Також зазначили суду про те, що твердження відповідача з приводу того, що спірний незавершений будівництвом будинок було зведено останнім за власні кошти після припинення із позивачем у 2006 році шлюбних відносин не відповідають дійсним обставинам справи, на час проведена у 2014 році судової будівельно-технічної експертизи, будинок був у тому ж стані, що і на момент 2006 року, збудований він був за спільні сумісні кошти подружжя і повністю готовий до введення в експлуатацію, але відповідач навмисно не вводить його в експлуатацію, щоб не було підстав для його поділу в натурі.

Треті особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також представники третіх осіб - Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Київській області та Реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про час та дату розгляду справи повідомлялись судом, про що свідчать матеріали справи. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідача не скористались. Будь-яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від третіх осіб не надходило.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся третіх осіб та їх представників з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У відповідності до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині визнання спільною сумісною власністю подружжя об`єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , його поділу в натурі, визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 частину земельної ділянки, а також в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника та стягнення грошової компенсації за зменшення частки у незавершеному будівництвом будинковолодінні, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, зустрічні вимоги в цій частині задовольнити. А тому, оскільки рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26.02.2019 відповідачем ОСОБА_2 в іншій його частині не оскаржується, то відповідно згідно з вимогами ст.367 ЦПК України воно переглядається в апеляційному порядку лише виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги відповідача, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Так, задовольняючи пред`явлений ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позов про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а тому все майно набуте сторонами за час шлюбу слід було поділити порівну. При цьому, суд зробив висновок, що оскільки будівництво спірного недобудованого будинку було розпочато та проводилось сторонами за час перебування сторін у шлюбі, то такий будинок може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, якщо у даному випадку право власності на вказаний недобудований будинок сторони набули у рівних частках, то позивач на підставі ст.30 ЗК України (у редакції чинній на час приватизації спірної земельної ділянки) разом із правом власності на нього має відповідно і право власності на земельну ділянку, на якій розміщена недобудова. За висновком судової будівельно-технічної експертизи будівництво цього об`єкта закінчено на 92%, воно фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не введене до експлуатації, унаслідок чого позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ спільного майна подружжя, у зв`язку із чим суд вважав, що існують правові підстави для визнання в порядку поділу вказаного недобудованого будинку за кожним із сторін права власності на його 1/2 частину. При цьому суд керувався відповідними правовими позиціями Верховного Суду України.

Переглядаючи в апеляційному порядку ухвалене за наслідками розгляду даної справи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд повністю погоджується із зробленими місцевим судом висновками в частині поділу між сторонами земельної ділянки та розташованого на ній об`єкту незавершеного будівництва, оскільки вони повністю ґрунтуються на вимогах закону та зібраних по справі доказах.

Як було встановлено судом першої інстанції, та вбачається з матеріалів справи 02.06.1990 між сторонами було зареєстровано шлюб, про що Центральним відділом реєстрації шлюбів м.Києва з Державним Центром розвитку сім`ї в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу було зроблено актовий запис за №2269 (а.с.13, т.1).

Згідно наявних матеріалах справи копій свідоцтв про народження вбачається, що сторони мають спільних повнолітніх дочок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які також були залучені судом до участі у справі в якості третіх осіб (а.с.14, 15, т.1).

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 листопада 2011 року зареєстрований між сторонами шлюб було розірвано (а.с.35, т.1).

Зі змісту описової частини вищевказаного судового рішення вбачається, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, зазначав у своїй позовній заяві про те, що сторони з вересня 2006 року почали проживати окремо та припинили підтримання шлюбних стосунків, припинивши ведення спільного господарства.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії рішення Мар`янівської сільської Ради народних депутатів від 07.04.1992 ОСОБА_2 було надано земельну ділянку площею 0,25 га під будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 , а також дозволено будівництво індивідуального житлового будинку і господарських будівель на виділеній земельній ділянці.

При цьому вказаним рішенням сільської ради відповідача було зобов`язано оформити технічну документацію у відділі архітектури та містобудування до липня 1992 року і суворо дотримуватися плану забудови одержаного від Відділу, а також не порушувати зовнішні межі присадибної ділянки (а.с.16, т.1).

Згідно наданої суду копії державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3 від 18.11.1998, відповідачу ОСОБА_2 на підставі рішення Виконкому Мар`янівської сільської Ради народних депутатів за №42 від 22.10.1997 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2531 гектарів, розташовану на території села Мар`янівка. Землю було передано для обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства (а.с.9, т.1).

Як було встановлено судом першої інстанції, а також не заперечувалося сторонами, після приватизації відповідачем отриманої від Мар`янівської сільської Ради народних депутатів земельної ділянки, колишнім подружжям з 1992 року розпочалось будівництво спірного житлового будинку.

У відповідності до наданої суду довідки Мар`янівської сільської ради Васильківського району Київської області за №597 від 04 листопада 2011 року на вищевказаній земельній ділянці розміром 0,25 гектарів, що належить ОСОБА_2 та яка розташована по АДРЕСА_2 , дійсно побудований двоповерховий житловий будинок в 1999 році, який на даний час не зареєстрований. На даній земельній ділянці також побудований двоповерховий сарай з гаражем, сауною та кладовою. Окремо побудовані майстерня та дровник. Також є криниця, бесідка та басейн, а присадибна ділянка огорожена забором з арматури та дерева з металевими воротами (а.с.49, т.1).

Згідно з наявною у матеріалах справи копією технічного паспорту на житловий будинок, виготовленого у липні 2008 року КП КОР Васильківським міськрайонним бюро технічної інвентаризації спірне незавершене будівництво домоволодіння складається з: житлового будинку з прибудовами літ.«а» - площею 93,6 кв.м. (рік роботи - 1994); господарського блоку літ.«б» - площею 80,2 к.в.м. (рік роботи - 2003); сараю літ.«в» - площею 28,2 кв.м. (рік зведення 1998); навісу літ.«г» площею 11,8 кв.м. (рік зведення 1998); огорожі літ.«о» та криниці літ. «к» (рік зведення - 2000).

Відповідно до зазначеної у технічному паспорті експлікації приміщень спірного будинку, останній складається з розташованих на першому поверсі таких приміщень: коридор (1-1) площею 10,2 кв.м., прихожа (1-2) площею 11,0 кв.м., житлова кімната (1-3) площею 23,5 кв.м., коридор (1-4) площею 4,0 кв.м., сходи (5) площею 4,5 кв.м., санвузол (1-6) площею 3,3 кв.м., кухня (1-7) площею 8,3 кв.м., гараж (І) площею 16,4 кв.м. На другому поверсі будинку знаходяться коридор (1-8) площею 9,5 кв.м., дві житлові кімнати (1-9, 1-10) площею по 11,5 кв.м., житлова кімната (1-11) площею 16,2 кв.м., сходи (12) площею 4,2 кв.м., житлова (1-13) кімната 18,1 кв.м. та веранда (1-14) площею 10,3 кв.м. (а.с.208-210, т.2).

Як визначено положеннями ч.ч.2, 4 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 22 КпШС України, чинного на час отримання відповідачем спірної земельної ділянки під будівництво житлового будинку та проведення сторонами будівництво будинковолодіння, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічна правова норма передбачена у статті 60 СК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором або законом (ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України).

Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, вказаною нормою права та нормами статті 60 Сімейного Кодексу України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. При цьому, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Тлумачення наведених вище норм сімейного та цивільного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Судом було встановлено, що сторонами за час перебування у шлюбі було розпочато та зведено будинок з господарськими спорудами на земельній ділянці площею 0,25 гектарів, яка знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , та яка була надана відповідачу для будівництва цього індивідуального житлового будинку і господарських будівель, та в подальшому у 1998 році приватизована.

Відповідно до Висновку експерта від 15.05.2014 за №15/05-14, наданої ТОВ «Експертна оціночна компанія «Система» на виконання призначеної судом першої інстанції судової будівельно-технічної експертизи, ступінь будівельної готовності об`єкту дослідження - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , становить 92%. Досліджуваний будинок технічно може бути завершений будівництвом, за умови закінчення робіт із чистового оздоблення стін та стелі, улаштування чистової підлоги та улаштування системи опалення в приміщеннях другого поверху.

Конструктивні рішення житлового будинку та господарських будівель і споруд за даною адресою, а також технічний стан їх несучих конструкцій, в стані на час проведення обстеження, відповідає вимогам нормативних документів, чинних в галузі будівництва та може безпечно експлуатуватися в межах свого функціонального (цільового) призначення за умови дотримання відповідних технічних правил щодо порядку їх експлуатації та технічного обслуговування. У відповідності до наданої експерту під час проведення судового будівельно-технічної експертизи інформації, загальна вартість використаних будівельних матеріалів, виробів та конструкцій при будівництві житлового будинку становила на момент проведення експертизи 386020 грн. (а.с.1-42, т.2).

Зі змісту наявних в матеріалах справи поданих сторонами заяв по суті справи вбачається, що спірний будинок разом із господарськими будівлями фактично завершені будівництвом, використовуються за своїм функціональним призначенням та не прийняті у передбаченому законом порядку в експлуатацію та відповідно відповідачем, як власником земельної ділянки, не було оформлено на спірне будинковолодіння правовстановлюючих документів. У зв`язку із неоформленням відповідачем документації по введенню в експлуатацію спірного будинку та правовстановлюючих документів, у позивача виникли складнощі щодо здійснення між нею і відповідачем поділу спільного сумісного майна.

При цьому, судовим експертом у відповідь на поставлені судом при призначення судової будівельно-технічної експертизи було зазначено про можливість поділу спірного житлового будинку та господарських будівель, розташованих на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , на дві окремо ізольовані квартири відповідно до часток 1/2 та 1/2 у відповідності до вимог нормативних документів. Також судовим експертом було запропоновано п`ять варіантів здійснення такого поділу будинковолодіння, а також п`ять варіантів поділу спірної земельної ділянки, зображених на схемах в Додатках до даного Висновку.

Відповідно до запропонованого за висновком судового експерта Варіанту №4 поділу в натурі між сторонами спірного будинковолодіння, експертом було запропоновано виділити першому співвласнику такі приміщення - гараж (1-1) площею 16,4 кв.м., 44/100 частин прихожої (1-2-2) площею 4,86 кв.м., коридор (1-4) площею 4 кв.м., сходи (1-5) площею 4,5 кв.м., 79/100 частин коридору (1-8-1) площею 7,53 кв.м., житлову кімнату (1-9) площею 11,5 кв.м., житлову кімнату (1-10) площею 11,5 кв.м., житлову кімнату (1-11) площею 16,2 кв.м., сходи (1-12) площею 4,5 кв.м. З господарських будівель та споруд виділити 24/100 частин господарського блоку (Б-2), 13/100 частин господарського блоку (Б-3), сарай (В) та 1/2 частину огорожі (О-1).

Другому співвласнику за вказаним варіантом поділу було запропоновано виділити коридор (1-1) площею 10,2 кв.м., 56/100 частин прихожої (1-2-1) площею 6,14 кв.м., житлову кімнату (1-3) площею 23,5 кв.м., санвузол (1-6) площею 3,3 кв.м., кухню (1-7) площею 8,3 кв.м., 21/100 частин коридору (1-8-2) площею 1,97 кв.м., житлову кімнату (1-13) площею 18,1 кв.м. та веранду (1-14) площею 10,3 кв.м. З господарських будівель та споруд виділити криницю (К), 63/100 частин господарського блоку (Б-1), Навіс (Г) та 1/2 частину огорожі (О-2).

З урахуванням даного запропонованого судовим експертом варіанту поділу між сторонами спірного будинковолодіння (готовністю 92%) арифметична частка першого співвласника складає 47/100 частин майна, а другого співвласника - 53/100, що на 0,41 більше за арифметичну частку першого співвласника та відповідно на 13214,50 грн. більше в оціненій вартості.

Крім того, судовим експертом у відповідь на поставлені судом питання судової будівельно-технічної експертизи було запропоновано п`ять варіантів поділу між сторонами в натурі спірної земельної ділянки, зокрема за варіантом №4, що викладений у Висновку та Додатку №9, для забезпечення доступу першого співвласника до відповідної частини житлового будинку та надвірних будівель і споруд надати у користування земельну ділянку площею 1361,5 кв.м. (на схемі зображена під №1), яка обмежена лініями: від точки 1 (кут сполучення головної та правої межі земельної ділянки) лінія розподілу проходить по головній межі земельної ділянки до точки 2 довжина лінії 1-2 9,0м; від точки 2 лінія розподілу проходить під кутом 98,44 градусів до точки 3, довжина лінії 2-3 26,85м; від точки 3 лінія розподілу проходить перпендикулярно до стіни правого фасаду житлового будинку «А» до точки 4, яка розташована на стіні правого фасаду житлового будинку «А» на відстані 6,37м від кута сполучення стіни правого та тильного фасаду житлового будинку «А» довжина лінії 3-4 1,0м; від точки 4 лінія розподілу проходить по лінії розподілу житлового будинку «А» до точки 9, яка розташована на тильному фасаді житлового будинку «А» на відстані 4,55м від кута сполучення стіни лівого та тильного фасаду житлового будинку «А»; від точки 9 лінія розподілу проходить перпендикулярно до стіни тильного фасаду житлового будинку «А» до точки 10, довжина лінії 9-10 1,0м; від точки 10 лінія розподілу проходить паралельно стіни тильного фасаду житлового будинку «А» до точки 11, довжина лінії 10-11 5,55м; від точки 11 лінія розподілу проходить під кутом 100,33 градусів до точки 20, довжина лінії 11-20 4,57м.; від точки 20 лінія розподілу проходить до точки 21 (кут сполучення стіни головного та правого фасаду сараю «Б»), довжина лінії 20-21 1,42м; від точки 21 лінія розподілу проходить по лінії розподілу сараю «Б» до точки 22, яка розташована на стіні тильного фасаду сараю «Б» на відстані 6,0м від кута сполучення стіни тильного та правого фасаду сараю «Б»; від точки 22 лінія розподілу проходить перпендикулярно до стіни тильного фасаду сараю «Б» до точки 23, довжина лінії 22-23 2,0м; від точки 23 лінія розподілу проходить паралельно стіни тильного фасаду сараю «Б» до точки 24, довжина лінії 23-24 12,13м; від точки 24 лінія розподілу проходить паралельно лівій межі земельної ділянки до точки 25, яка розташована на тильній межі земельної ділянки на відстані 22,0м від кута сполучення тильної та лівої межі земельної ділянки, довжина лінії 24-25 27,26м; від точки 25 лінія розподілу проходить по тильній межі земельної ділянки до точки 26 (кут сполучення тильної та правої межі земельної ділянки), довжина лінія 25-26 25,42м; від точки 26 (кут сполучення тильної та правої межі земельної ділянки) лінія розподілу проходить по правій межі земельної ділянки до точки 1 (кут сполучення головної та правої межі земельної ділянки), довжина лінії 26-1 68,47м.

Для забезпечення доступу другого співвласника до відповідної частини житлового будинку та надвірних будівель і споруд надати у користування земельну ділянку площею 1361,5 кв.м. (на схемі зображена під №2), яка обмежена лініями: від точки 28 (кут сполучення головної та лівої межі земельної ділянки) ліня розподілу проходить по головній межі земельної ділянки до точки 2, довжина лінії 28-2 24,43м; від точки 2 лінія розподілу проходить під кутом 98,44 градусів до точки 3, довжина лінії 2-3 26,85м; від точки 3 лінія розподілу проходить перпендикулярно до стіни правого фасаду житлового будинку «А» до точки 4, яка розташована на стіні правого фасаду житлового будинку «А» на відстані 6,37м від кута сполучення стіни правого та тильного фасаду житлового будинку «А», довжина лінії 3-4 1,0м; від точки 4 лінія розподілу проходить по лінії розподілу житлового будинку «А» до точки 14 (кут сполучення стіни головного та лівого фасаду житлового будинку «А»); від точки 14 лінія розподілу проходить під кутом 45,0 градусів до точки 13, довжина лінії 14-13 1,41м; від точки 13 лінія розподілу проходить паралельно стіні головного фасаду житлового будинку «А» до точки 12, довжина лінії 13-12 3,86м; від точки 12 лінія розподілу проходить паралельно стіні лівого фасаду житлового будинку «А» до точки 11, довжина лінії 12-11 8,8м; від точки 11 лінія розподілу проходить під кутом 100,33 градусів до точки 20, довжина лінії 11-20 4,57м; від точки 20 лінія розподілу проходить до точки 21 (кут сполучення стіни правого та головного фасаду сараю «Б»), довжина лінії 20-21 1,42м; від точки 21 лінія розподілу проходить по лінії розподілу сараю «Б» до точки 22, яка розташована на стіні тильного фасаду сараю «Б» на відстані 6,0м від кута сполучення стіни тильного та правого фасаду сараю «Б»; від точки 22 лінія розподілу проходить перпендикулярно до стіни тильного фасаду сараю «Б» до точки 23, довжина лінії 22-23 2,0м; від точки 23 лінія розподілу проходить паралельно стіни тильного фасаду сараю «Б» до точки 24, довжина лінії 23-24 12,13м; від точки 24 лінія розподілу проходить паралельно лівій межі земельної ділянки до точки 25, яка розташована на тильній межі земельної ділянки на відстані 22,0м від кута сполучення тильної та лівої межі земельної ділянки, довжина лінії 24-25 27,26м; від точки 25 лінія розподілу проходить по тильній межі земельної ділянки до точки 27 (кут сполучення тильної та лівої межі земельної ділянки) довжина лінії 25-27 22,0м; від точки 27 (кут сполучення тильної та лівої межі земельної ділянки) лінія розподілу проходить по лівій межі земельної ділянки до точки 28 (кут сполучення головної та лівої межі земельної ділянки), довжина лінії 27-28 69,71м.

Також у спільному користуванні співвласників, у зв`язку із таким поділом в натурі спірної земельної ділянки, експертом запропоновано залишити земельну ділянку площею 49,2кв.м. (на схемі зображена під №3), що має форму неправильного багатокутника і обмежена лініями 9-10-11-12-13-14-15-16-17-18-8-9 та земельну ділянку площею 2,8 кв.м. (на схемі зображена під №4), що має форму неправильного багатокутника і обмежена лініями 5-6-7-18-19-5 (а.с.1-42, т.2).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати за цими особами право, на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або, з урахуванням конкретних обставин, залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс 15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16.

Тому, з урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується із зробленими висновками суду першої інстанції про те, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 та є об`єктом їх спільної сумісної власності. ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що він сам, за власні кошти, добудовував спірний будинок після припинення з відповідачкою шлюбно-сімейні стосунки.

При цьому, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване відповідачем рішення про поділ їхнього із ОСОБА_1 спільного майна, колегією суддів враховано, що будівництво спірного об`єкта закінчено на 92% і він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до установленого законом порядку прийняття новоствореного нерухомого об`єкту до експлуатації без подальшого оформлення правовстановлюючої документації. Внаслідок вказаних дій відповідача позивачка позбавлена можливості здійснити введення будинку до експлуатації, не вчинення нею таких дій, у свою чергу, перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ спільного сумісного майна подружжя, тому судом першої інстанції правильно вирішено спір у цій частині позову з визнанням за кожним із колишнього подружжя права власності на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Доводами апеляційної скарги про те, що виключно за кошти відповідача після припинення підтримання із позивачем шлюбних відносин було добудовано спірний об`єкт нерухомості не спростовується презумпція спільності майна подружжя, оскільки належних й допустимих доказів в їх підтвердження відповідачем надано не було.

Також не слугують підставою для скасування в даній частині судового рішення місцевого суду викладені відповідачем в апеляційній скарзі посилання на те, що спірне домоволодіння збудовано самочинно, оскільки такий будинок не було здано в експлуатацію, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки колегією суддів встановлено, що саме унаслідок таких дій відповідача як власником земельної ділянки, на якій зведений будинок, не було вчинено таких дій.

Одночасно, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване рішення, колегія суддів не може прийняти ті доводи відповідача, що здійснений судом поділ спірного об`єкту незавершеного будівництва призвів до порушення його прав, зокрема в частині неможливості потрапити у виділені йому судом приміщення, так як для цього мають проводитись додаткові будівельні роботи із улаштуванням сходів для ізольованого користування, оскільки, у відповідності до запропонованого судовим експертом варіанту №4 поділу домоволодіння (готовністю 92%), який було взято за основу прийнятого судом першої інстанції судового рішення, ОСОБА_2 було виділено те коло приміщень першого та другого поверху будинку, що мають окремий вихід на вулицю та сходи на другий поверх. При цьому, саме позивачу при здійсненому судом поділі спірного об`єкту нерухомого майна, згідно поданого нею позову, необхідно проводити додаткові будівельні роботи з облаштування сходів та окремого входу до будинку.

Крім того, колегія суддів зауважує, що статтею 120 ЗК України закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15.

Таким чином, при здійсненні поділу між колишнім подружжям спірного незавершеного будівництвом житлового будинку з господарськими спорудами, що розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої згідно з державним актом на право приватної власності на землю є ОСОБА_2 , та визнання за ОСОБА_1 права власності на їх 1/2 частину, до останньої переходить право власності на відповідну частину земельної ділянки, на якій розміщений об`єкт нерухомості, з урахуванням наведених норм Закону.

За таких обставин, доводи скаржника, що суд допустив порушення вимог закону та не мав підстав для визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки за кожним із подружжя, оскільки земельна ділянка є лише власністю відповідача та не була визнана спільним сумісним майном подружжя, є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Отже, враховуючи вищевикладені норми права, обставини справи, наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази як в підтвердження позовних вимог так і в їх заперечення, враховуючи відсутність домовленості між сторонами з приводу поділу між ними набутого за час шлюбних відносин майна, колегія суддів апеляційного суду погоджується із зробленими судом першої інстанції висновками в частині визнання спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 об`єкту незавершеного будівництва АДРЕСА_2 , його поділу в натурі, в частині визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 частину земельної ділянки її поділу в натурі, а також в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника, який прийшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Що стосується оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації за зменшену частку розподіленого нерухомого майна у розмірі 13214,50 грн., а саме вищевказаного об`єкту незавершеного будівництва, колегія суддів погоджується із викладеними в апеляційній скарзі доводами апелянта про те, що судом першої інстанції з відповідача було необґрунтовано стягнуто вказану суму, з огляду на наступне.

Вбачається, що при здійсненні судом розподілу між сторонами спірного об`єкту незавершеного будівництва за запропонованим судовим експертом варіантом №4 його поділу, вартість частини незавершеного будівництвом будинковолодіння позивача перевищує виділені відповідачу приміщення згідно його частини вказаного майна на 13 214,50 грн.

Відповідно до ч.1,2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму ВСУ від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» із змінами, внесеними Постановою Пленуму ВСУ від 25 травня 1998 року № 15, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Як вбачається з варіанту №4 експертизи, на який погодилась позивач, для поділу між сторонами спірного об`єкту незавершеного будівництва (готовністю 92%) та виділу кожному із колишнього подружжя окремо визначених приміщень, з урахуванням зведених конструкцій будинку частка позивача складає на 0,41кв.м. більше за частку приміщень відповідача, яка у своїй вартості складає 13214,5 грн.

Для забезпечення ізольованого користування приміщеннями, які пропонуються виділити співвласникам, у житловому будинку за вказаним варіантом поділу необхідно провести наступні ремонтно-будівельні роботи по лінії розподілу будинку: передбачити заходи щодо зміни цільового призначення приміщення 1-І з гаражу на кухню (забезпечити денним освітленням, вентиляцією та відповідним опаленням); в приміщенні 1-І (площею 14,15 кв.м.) демонтувати ворота з подальшим замуруванням та штукатуренням з обох сторін, пробити віконний блок в зовнішній стіні з подальшим улаштуванням віконного блоку та штукатуренням укосів з обох сторін, влаштувати нову перегородку з дверним прорізом, яка розділить приміщення на кухню та санвузол; в приміщенні 1-3 (площею 23,5 кв.м.) влаштувати нову перегородку з дверним прорізом, яка розділить приміщення на санвузол та житлову кімнату; в приміщенні 1-2 (площею 11,0 кв.м.) влаштувати нову перегородку глуху, яка розділить приміщення на коридор та санвузол; в приміщенні 1-1 (площею 10,2 кв.м.) для доступу до другого поверху влаштувати сходи з виходом до приміщення 1-14 (площею 10,3 кв.м.); між приміщенням 1-8 (площею 9,5 кв.м.) та 1-13 (площею 18,1 кв.м.) демонтувати дверний блок з подальшим замуруванням та штукатуренням укосів з обох сторін, влаштувати дверний проріз з наступним встановленням внутрішнього дверного блоку та штукатуренням укосів з обох сторін; в приміщенні 1-8 (площею 9,5 кв.м.) влаштувати нову перегородку глуху, яка розділить приміщення на два коридори .

З аналізу запропонованого експертом розподілу приміщень спірного об`єкту незавершеного будівництва, а також запропонованого переліку ремонтно-будівельних робіт випливає, що саме на позивача припадає більша частина здійснення таких робіт.

Враховуючи неможливість здійснення рівнозначного поділу між колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільного спірного майна, а також беручи до уваги ту обставин що за запропонованим судовим експертом варіанту поділу об`єкту незавершеного будівництва, розташованого за адресою - АДРЕСА_2 , обрано той варіант його поділу, що найбільше відповідає інтересам сторін, але за яким на ОСОБА_1 припала частка приміщень, яка на 0,41 кв.м. більша за частку приміщень відповідача, тому грошова компенсація вартості вказаної частки повинна бути стягнута з позивача на користь відповідача.

Оскільки, суд першої інстанції в своєму рішенні допустившись помилки стягнув такий розмір грошової компенсації з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без зазначення на користь кого саме з колишнього подружжя вона повинна бути стягнення, про що також не зазначено в мотивувальній частині рішення, колегія суддів дійшла висновку, що виклад резолютивної частини судового рішення в цій частині повинен бути зміненим у відповідності до мотивувальної частини даної постанови.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2019 року підлягає зміні в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за незначне зменшення його частки в будинковолодінні в розмірі 13214,50 грн., із викладом мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в цій частині в редакції даної постанови.

В решті, в оскаржуваної частині, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін. Суд апеляційної інстанції не змінює частки власності сторін в об`єкті незавершеного будівництва, оскільки в результаті поділу об`єкту незавершеного будівництва в натурі фактично зменшилась частка власності відповідача у ньому, при том, що за відповідачем визнано право власності на 1/2 частку об`єкту незавершеного будівництва, оскільки в цій частини відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює оскаржене рішення, але виключно у частині формулювання вирішеної позовної вимоги про стягнення грошової компенсації із викладом мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошової компенсації за зменшення частки в будинковолодінні в розмірі 13214,50 грн. змінити, виклавши сьомий абзац резолютивної частини вказаного рішення в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за зменшення частки в будинковолодінні в розмірі 13214,50 грн., виклавши мотивувальну частину рішення в цій частині в редакції даної постанови.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 лютого 2019 року в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя об`єкту незавершеного будівництва АДРЕСА_2 , його поділу, в частині визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 частину земельної ділянки, її поділу та в частині визнання за сторонами майнових прав забудовника залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова суду складена 01.08.2019.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М.Стрижеус

О.І. Шкоріна