Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 673/580/16-ц

провадження № 61-19620св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач -Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2017 року у складі судді Дворніна О. С., рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Пастощука М. М., Янчук Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

(далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 18 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, за умовами якого позивач надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач зобов`язалася повернути банку кредит протягом строку дії платіжної картки та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 31 січня 2016 року становила 15 031 грн 60 коп., з яких 1 966 грн 43 коп. - заборгованість за кредитом, 9 373 грн 19 коп. - відсотки, 2 500 грн - комісія та пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 691 грн 98 коп. - штраф (процентна складова).

З урахуванням викладеного банк просив суд стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, остання умови вказаного договору належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягала стягненню на користь банку. Суд вважав, що банком не пропущено трирічну позовну давність, оскільки він звернувся до суду у квітні 2016 року, а останній платіж здійснено відповідачем 18 жовтня 2013 року.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення штрафу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог, змінено розподіл судових витрат.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, при цьому в частині вимог щодо стягнення штрафу апеляційний суд виходив з того, що не допускається подвійне стягнення (штраф і пеня) за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, а тому у задоволенні цих вимог необхідно відмовити.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не в повній мірі дослідили та з`ясували обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин, позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надавався кредит у сумі 2 000 грн. Безпідставним є посилання банку на те, що підписана нею заява разом із Умовами, Правилами та Тарифами, які викладені на сайті банку, складає між нею та банком кредитний договір. Заявник вказувала, що у заяві відсутня інформація щодо номеру та виду картки, розміру встановленого кредитного ліміту та не погоджено сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку кредиту. Заявник стверджує, що повністю погасила заборгованість за кредитним договором після здійснення нею останнього платежу ще 19 жовтня 2009 року в сумі 105 грн, після чого вона послугами вказаного банку не користувалась.

Крім того, заявник вказувала, що суди не вправі були приймати нові докази від банку та витребовувати у позивача докази на підтвердження його позовних вимог, такими діями суд на стадії апеляційного розгляду фактично змінив предмет та підстави позову без належної волі на те банку.

Також суди безпідставно відмовили у застосуванні трирічної позовної давності, адже твердження банку про те, що відповідач після 19 жовтня 2009 року продовжувала користуватися кредитними коштами та 18 жовтня 2013 року здійснила останній платіж, не відповідають дійсності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За нормою статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають.

Судамивстановлено, що 18 листопада 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом приєднання останньої до запропонованих банком Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт).

Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав, надавши ОСОБА_1 споживчий кредит у розмірі 2 304 грн строком до 15 лютого 2008 року під 0,01% на місяць від суми залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 зобов`язалася повернути банку кредит, сплатити проценти, винагороди, комісії щомісячними платежами у розмірі 768 грн 16 коп. Ці платежі мали вноситися ОСОБА_1 на банківський рахунок у період з 18 до 23 числа кожного місяця.

05 лютого 2008 року ОСОБА_1 виконала зобов`язання за цим кредитним договором у повному обсязі. Вказана обставина сторонами визнається та не оспорюєтся.

Задовольняючи позовні вимоги банку, суди виходили з того, що подавши до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву позичальника від 18 листопада 2007 року, ОСОБА_1 фактично уклала два кредитних договори. Зобов`язання за одним із них, а саме за споживчим кредитом («Розстрочка»)(Стандарт), вона виконала у повному обсязі. Зобов`язання за іншим кредитним договором, за умовами якого ОСОБА_1 одержала кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з відповідним лімітом кредитування на платіжну картку, залишаються невиконаними відповідачем до часу пред`явлення позову банком.

Такі висновки судів є помилковими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з частиною першою статті 119 ЦПК України 2004 року позовна заява подається в письмовій формі.

У позовній заяві, яка не змінювалася, банк як на підставу позову посилався на невиконання кредитного договору від 18 листопада 2007 року у формі анкети-заяви, яку додав до позовної заяви.

Проте із змісту цієї анкети-заяви вбачається, що вона стосується отримання кредиту на умовах надання кредиту фізичним особам «Розстрочка»(Стандарт).

Судами встановлено, що зобов`язання за цим договором відповідач виконала. Вказана обставина сторонами не оспорюється та визнається.

Разом з тим представники позивача в суді першої та апеляційної інстанцій вказували, що 18 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено ще один кредитний договір, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з відповідним лімітом кредитування під 3 % на місяць, які нараховуються на залишок заборгованості виходячи з розрахунку 360 днів у році. ОСОБА_1 приєдналася до запропонованих банком Умов та Правил надання банківських послуг і одержала платіжну картку для виплат «Універсальна» № НОМЕР_1 (строк дії картки до червня 2009 року).У межах цього кредитного договору 06 вересня 2010 року та 29 січня 2013 року ОСОБА_1 одержувала нові платіжні картки «Універсальна» № НОМЕР_2 (строк дії картки до січня 2014 року) та № НОМЕР_3 (строк дії картки до січня 2017 року). Всього ОСОБА_1 одержала кредитних коштів у сумі 1 966 грн 43 коп., останній платіж здійснено нею 18 жовтня 2013 року. Станом на 31 січня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становила 11 339 грн 62 коп., з яких неповернутий кредит - 1 966 грн 43 коп.,

проценти - 9 373 грн 19 коп. Крім того, банк нарахував неустойку: 2 500 грн пені, 500 грн штрафу (фіксована частина), 691 грн 98 коп. штрафу (процентна складова) (а.с. 103-108).

Суди, отримавши від банку нові докази, зокрема зі своєї ініціативи, зробили висновок про те, що 18 листопада 2007 року з відповідачем було укладено ще один договір про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідач отримала картку «Універсальна», яка перевипускалася у 2010, 2013, 2015 роках.

Проте суди не звернули уваги, що видача цих карток умовами анкети-заяви про приєднання до «Розстрочки» не передбачалася.

Банк у позові не зазначав і фактично не посилався, та не надав письмової форми договору, у тому числі у формі анкети-заяви від 18 листопада 2007 року, про приєднання до Умов та правил, на підставі якого була видана картка «Універсальна».

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Під час розгляду справи банк надав суду анкету-заяву від 06 вересня 2010 року і суди мотивували стягнення боргу тим, що відповідач у такий спосіб також приєдналася на нової редакції Умов та правил (а.с. 144).

Проте зазначене не було підставою позову, банк в установленому порядку (у письмовій формі) не змінював і не уточнював позовних вимог.

Відповідач заперечувала проти приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та одержання платіжної картки для виплат «Універсальна» з подальшими її перевипусками.

У справі також відсутня заява - анкета про приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг та одержання платіжної картки для виплат «Універсальна» станом на 18 листопада 2007 року, - тобто на дату, з якою банк пов`язує виникнення спірних правовідносин.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»

(далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII,про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Отже, оскільки у цій справі не встановлено факту укладення між банком та ОСОБА_1 договору-приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг та одержання платіжної картки для виплат «Універсальна» станом на 18 листопада 2007 року, - тобто на дату, з якою банк пов`язує виникнення спірних правовідносин, з подальшими її перевипуском та, зважаючи на заявлені банком предмет та підстави позову, які не змінювалися та не уточнювалися, у позові банку необхідно відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, порушили норми процесуального права, вийшли за межі підстав позову, оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому в силу статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та скасування судових рішень першої і апеляційної інстанцій, то з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної та касаційної скарг, у розмірі 3 169 грн 40 коп. (1 515,80 + 1 653,60).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 10 травня 2017 року скасувати.

У позові Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 169 грн 40 коп. (три тисячі сто шістдесят дев`ять грн 40 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко