ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року

м. Харків

Справа № 619/3435/18

Провадження № 22ц/818/2046/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І.В., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16 січня 2019 року в складі судді Нечипоренко І.М.,

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила змінити місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлене ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 03 серпня 2017 по справі № 619/3972/16-ц; визначити місце проживання доньки разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , відібрати доньку від батька ОСОБА_2 та передати її матері.

Позовна заява мотивована тим, що 08 травня 1998 року вона та відповідач уклали шлюб, який розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2016 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 03 серпня 2017 визнано мирову угоду від 06 липня 2017 року, укладену між ними та визначено спосіб участі ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 , проживання доньки за місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 другого та четвертого тижня кожного місяця, визначено спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 , проживання доньки за місцем проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , першого та третього тижня кожного місяця; зобов`язано батьків дитини у разі зміни адреси місця проживання повідомляти один одного. З часу досягнення мирової угоди відповідач виконував ухвалу суду до літа 2018 року. Відповідач на початку літа забрав доньку для оздоровлення на море на один місяць в с. Залізний Порт Одеської області. Вона погодилась, тому що вважала, що оздоровлення піде на користь доньці. В подальшому, на її неодноразові звернення телефоном до ОСОБА_2 повернути доньку, він відмовлявся повертатись до Харкова, зазначав, що їм там дуже добре і донька не бажає повертатись додому. 01 червня 2018 року вона звернулась до Шевченківського відділу поліції з заявою про невиконання відповідачем ухвали суду від 03 серпня 2018 року та перешкоджанні їй у спілкуванні з донькою, згідно висновку від 28 червня 2018 року за місцем проживання по АДРЕСА_3 ОСОБА_2 не мешкає, опитати його по даному факту не має можливості. 18 серпня 2018 року вона поїхала до с. Залізний Порт, щоб забрати доньку, оскільки літо вже закінчується та час готуватись до школи та відповідач відмовив їй у поверненні доньки, у зв`язку з чим вона викликала поліцію. Вказане вище свідчить про порушення відповідачем мирової угоди та взятих на себе обов`язків щодо недопущення порушення її прав як матері у вихованні та спілкуванні з донькою. Крім того, відповідач продав квартиру, тому його спілкування з донькою за вказаною в ухвалі суду адресою є неможливим.

Рішенням Дзержинського районного суду Харківської області від 16 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено місце проживання доньки ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

20 лютого 2019 року ОСОБА_2 на вказане рішення суду подав апеляційну скаргу.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що був відсутній під час розгляду справи з поважних причин, оскільки знаходився на лікарняному, про що повідомляв суд та просив перенести судове засідання. Вважає рішення незаконним, оскільки суд не вислухав його та прийняв рішення за його відсутності, вказує на те, що спори між сторонами не можуть розглядатися судом, оскільки між ними як батьками була підписана мирова угода, де місце проживання дитини було визначено 50/50, враховуючи інтереси дитини.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про зміну місця проживання та відібрання дитини.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 09 квітня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про зміну місця проживання та відібрання дитини.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного суду на 10 год.00 хв. 23 квітня 2019 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року доповнення ОСОБА_2 до апеляційної скарги від 20 лютого 2019 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16 січня 2019 року повернуто апелянту.

11 квітня 2019 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Мельник Н.О. подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Дергачівського районного суду Харківської області - без змін.

Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку із чим, рішення має бути залишено без змін.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що в інтересах дитини є турбота та підтримка і з боку матері, і з боку батька, позивач може в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, дійшов висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, що буде відповідати найкращим інтересам дитини, враховуючи обставини спору та необхідність дитині стабільно відвідувати школу. Позовні вимоги щодо відібрання дитини від відповідача задоволенню не підлягають, виходячи з того, що в судовому засіданні позивачем заявлено, що дитина в даний час проживає з нею, що також підтверджується і наявними у справі письмовими доказами.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 . Її батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження. (а.с.6).

Згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. (а.с. 5).

03 серпня 2017 року ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області визнано мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зобов`язано сторони не чинити перешкоди один одному у проживанні з донькою ОСОБА_5 та визначено способи участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, а саме: проживання доньки за місцем проживання батька другого та четвертого тижня кожного місяця, а з матір`ю - першого та третього тижня кожного місяця. У разі зміни адреси сторони зобов`язані повідомляти один одного (а.с.12).

Як вбачається з висновку від 28 червня 2018 року, затвердженого начальником Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області, ОСОБА_1 зверталася до відділу поліції з приводу невиконання її колишнім чоловіком ОСОБА_2 рішення Дергачівського районного суду від 03 серпня 2017 року та перешкоджанні їй у спілкуванні з донькою (а.с.8).

Позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів та служб у справах дітей з заявами щодо розшуку доньки та можливості побачень з нею, про свідчать відповідні звернення та відповіді на них (а.с.84-89).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Як передбачено статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Суд має врахувати найкращі інтереси дитини виходячи з установлених обставин щодо визначеного в судовому порядку місця проживання дитини, забезпечення тим із батьків, з ким визначено місце проживання дитини, повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також рівня життя, необхідного для такого розвитку; заслухати думку дитини та урахувати обставини, які склалися та існують на час ухвалення судового рішення.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великою палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі Справа № 357/17852/15-ц.

Частиною 5 ст. 19 СК України передбачено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Як свідчать матеріали справи, згідно даних довідки, виданої 22 серпня 2018 за вих. №116 Харківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №165, ОСОБА_3 буде навчатися в 1-му класі даної школи з 03 вересня 2018 року. (а.с.9).

ОСОБА_1 наркологічними та психіатричними захворюваннями не страждає, протипоказань до виконання опіки над дитиною не має, про що свідчать копії сертифікату серії 10ААЕ НОМЕР_1 від 26 жовтня 2016 року та медичної довідки серії 2ААЛ №444887 від 26.10.2016 (а.с.10).

Як вбачається з акту обстеження умов проживання 21 листопада 2018 року, затвердженого начальником служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, проведено обстеження умов проживання квартири АДРЕСА_4 . Яка належить батьку позивача - ОСОБА_6 , та зазначено, що умови проживання задовільні, квартира з усіма зручностями, чиста, охайна, є необхідні меблі та побутова техніка. Для виховання та розвитку дитини створено добрі умови (а.с.69).

Згідно даних довідки від 16 листопада 2018 року ОСОБА_1 працює у ФО-П ОСОБА_7 та має дохід за шість місяців 18257,40грн (а.с.75).

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 16 серпня 2018 року зарахована до 1 класу Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №165 з 01 вересня 2018 року, однак була відсутня у школі та приступила до навчальних занять з 30 жовтня 2018 року, про що свідчить довідка директора школи від 23 листопада 2018 року. (а.с.76).

З довідки Протопопівської сільської ради Дергачівського району Харківської області вбачається, що ОСОБА_2 з 31 травня 2016 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , де разом з ним зареєстрована донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.110).

17 грудня 2018 року спеціалістом-психологом ОСОБА_9 складено висновок щодо психологічного обстеження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , згідно з даним якого, мати дитини створює всі умови для дитини, соціальну підтримку, в якій є турбота, любов, підтримка і умови, які відповідають інтересам дитини та допомагають їй оволодіти умінням налагоджувати соціальні контакти та зв`язки. Зі слів матері та враховуючи довідку про те, коли дитина пішла до школи батько не надав можливості дитині отриманні знання та налагоджувати соціальний контакт і зв`язки своєї доньки. Зі слів дитини, розмовляючи з нею, дівчинка говорила, що боїться батька, його криків. 16 грудня 2018 року дівчинка повернулася від батька, трохи була збуджена. Із бесіди з дитиною з`явилася інформація про те, що дитина не хоче, щоб батько раптово з`являвся та забирав її. Дівчинка налякана, не хоче жити з батьком, говорить, що йому потрібно мінятися, розмовляти ввічливо, спокійно, не кричати, щоб було «по-мирному». Щодо емоційного стану дитини, то вона є емоційно нестійка, тривожна, має високий, але не стійкий рівень самооцінки, підвищена потреба у визнанні. Стійкість та пасивність, яке змінює збереженість емоційної прихильності, підвищена чутливість до зовнішніх подразників, потреба у подоланні обмежень, в тому числі дистанції, відокремлюючої від оточуючих (а.с.114 -120).

30 листопада 2018 року Департаментом служб у справах дітей надано висновок, згідно якого вважають за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , враховуючи, що влітку 2018 року ОСОБА_2 порушив умови мирової угоди у зв`язку з чим, дитина почала навчальний рік з 30 жовтня 2018 року. Крім того, ОСОБА_2 змінено місце проживання, квартира АДРЕСА_6 продана. На даний час малолітня дитина проживає з матір`ю, де для дитини створені належні умови проживання та розвитку, ОСОБА_1 матеріально забезпечена, працює у ФОП ОСОБА_11 на посаді комірника. (а.с.67-68).

У судовому засіданні першої інстанції була заслухана думка малолітньої ОСОБА_12 , яка пояснила, що вона хоче проживати разом з матір`ю, яку любить, ходити до школи, батька вона любить також, але боїться, коли він приходе і боїться, коли він починає кричати на неї.

Таким чином, судом було з`ясовано думку й зазначено думку дитини стосовно обставин, що безпосередньо стосуються її життя, адже на час розгляду справи дитина перебувала у віці, що дозволяє сформулювати власні погляди, з`ясовано, які умови для її життя, здоров`я та розвитку створила мати, з якою на даний час дитина проживає, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постанові Великою палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі Справа № 357/17852/15-ц.

Як було встановлено судом, ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 03 серпня 2017 визнано мирову угоду від 06 липня 2017 року, укладену між ними та визначено спосіб участі ОСОБА_4 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 , проживання доньки за місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 другого та четвертого тижня кожного місяця, визначено спосіб участі позивача у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 , проживання доньки за місцем проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 , першого та третього тижня кожного місяця; зобов`язано батьків дитини у разі зміни адреси місця проживання повідомляти один одного.

Батько ОСОБА_2 на початку літа 2018 року забрав доньку для оздоровлення на море на один місяць в с. Залізний Порт Одеської області. В подальшому, повернути доньку до Харкова відмовився, зазначав, що їм там дуже добре і донька повертатись додому не бажає, у зв`язку із чим донька не розпочала вчасно навчальний рік.

01 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського відділу поліції з заявою про невиконання відповідачем ухвали суду від 03 серпня 2018 року та перешкоджанні їй у спілкуванні з донькою, згідно висновку від 28 червня 2018 року за місцем проживання по АДРЕСА_3 ОСОБА_2 не мешкає, опитати його по даному факту не має можливості. 18 серпня 2018 року вона поїхала до с. Залізний Порт, щоб забрати доньку, оскільки літо вже закінчується та час готуватись до школи та відповідач відмовив їй у поверненні доньки, у зв`язку з чим вона викликала поліцію.

Вказані обставини свідчать про порушення відповідачем ОСОБА_2 мирової угоди та взятих на себе обов`язків щодо недопущення порушення її прав як матері у вихованні та спілкуванні з донькою, що однозначно впливає на подальше життя дитини, її розвиток і виховання обома батьками.

За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років.

Відповідно до частин першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала.

Позовні вимоги про відібрання дитини та повернення її матері задоволенню не підлягають, з огляду на те, що в судовому засіданні позивач не заперечувала, що дитина в даний час проживає разом з нею, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Стосовно посилань апелянта на те, що був відсутній під час розгляду справи з поважних причин, оскільки знаходився на лікарняному, про що повідомляв суд та просив перенести судове засідання суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства, відповідно до п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

При цьому, як встановлено ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ухвали від 12 листопада 2018 року провадження по справі відкрито за правилами загального провадження, підготовче засідання призначено на 04 грудня 2018 року, яке за клопотанням відповідача у зв`язку з перебуванням на лікарняному, відкладено до 19 грудня 2018 року.

Згідно ухвали від 19 грудня 2018 року закрито підготовче засідання, призначено до судового розгляду по суті на 16 січня 2019 року.

Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи (а.с.127), подавши 15 січня 2019 року через канцелярію суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному, при цьому, будь-яких доказів хвороби до суду не надано.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 не з`явився до суду жодного разу, подавши через канцелярію суду 30 листопада 2018 року (а.с.56), 14 грудня 2018 року (а.с.112) та 15 січня 2019 року (а.с.126) заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою.

Приписами ст. 210 ЦПК України передбачено, що суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Враховуючи викладене, а також той факт, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судові засідання не з`явився та тричі подав клопотання про відкладення розгляду справи, а також ту обставину, що відповідачем подано до суду відзив з додатками, який враховується судом, суд першої інстанції вважав можливим, з метою недопущення порушення розумного строку розгляду справи, розглянути справу за наявними у ній матеріалами без участі відповідача.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України.

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України є законним і обґрунтованим, і доводами апеляційної скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 липня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова