ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 640/4676/17

Провадження № 22-ц/818/4290/19

03 грудня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря - Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - Харківська міська рада, ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційні скарги ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 червня 2019 року (суддя Зуб Г. А.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Харківська міська рада, ОСОБА_3 про стягнення шкоди та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

У березні 2017 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила:

- заборонити відповідачу використовувати для здійснення господарської діяльності житлові приміщення квартири АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати відповідача привести приміщення вказаної квартири у первісний стан відповідно до проектної документації;

-зобов`язати відповідача демонтувати самочинну споруду (балкон) на рівні другого поверху;

-зобов`язати відповідача демонтувати самочинну прибудову на рівні першого та другого поверхів;

-зобов`язати відповідача вжити заходів щодо приведення системи вентиляції у нормальний робочий стан;

- стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 25000 грн., моральну шкоду в розмірі 10000 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 13500 грн., та витрати по оплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовані наступним. Позивач є власницею приміщення (колишня квартира АДРЕСА_2 , поверх АДРЕСА_3 , яке відповідно до вимог законодавства переведено у нежитловий фонд та переобладнано під стоматологічний кабінет для провадження позивачем господарської діяльності, а саме з метою здійснення стоматологічної практики відповідно до КВЕД 86.23. Власник житлової квартири у цьому ж будинку, але на другому поверсі, відповідач самовільно провів реконструкцію належної йому квартири АДРЕСА_1 , без отримання у встановленому порядку необхідних дозвільних документів, без отримання дозволу співвласників будинку, а саме провів улаштування самочинної споруди (балкону) на рівні другого поверху та самочинну прибудову на рівні першого та другого поверхів. Вищенаведені незаконні дії відповідача було зафіксовано комісійною перевіркою дільниці №12 КП «Жилкомсервіс». Відповідач за наслідками проведення певних змін конструкцій та незаконного перепланування створив умови, при яких неможливо стало використовувати приміщення позивача за його призначенням. У приміщенні, яке належить позивачу на праві власності не функціонує вентиляційний канал з того часу, коли відповідачем розпочато ремонтні роботи з 2007 року, зокрема, було улаштовано окремий вихід у несучій стіні, де розташовані вентиляційні канали, що і призвело до їх пошкодження.

Крім того, незаконні дії відповідача регулярно призводять до залиття належного позивачеві приміщення, та рішенням суду з відповідача на користь позивача була стягнута матеріальна та моральна шкода, завдана внаслідок залиття. Систематичні порушення та незручності з боку відповідача протягом 10 останніх років заважають позивачу провадити господарську діяльність, але й шкодять технічному стану належного позивачу на праві власності приміщення, що тягне за собою великі фінансові втрати та моральну нестабільність.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову.

Треті особи в судове засідання не з`явились.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 20 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 привести приміщення квартири АДРЕСА_1 у первісний стан відповідно до проектної документації, із демонтуванням самочинної споруди (балкону) на рівні другого поверху, та самочинної прибудови на рівні першого та другого поверхів. Зобов`язано ОСОБА_2 вжити заходів щодо приведення системи вентиляції першого та другого поверхів у будинку АДРЕСА_4 у робочий стан. Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто витрати на правову допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що з матеріалів справи не вбачається що самочинна прибудова порушує права позивача, як власника нежитлового приміщення, тому законні підстави для звернення позивача з позовом до суду відсутні. Крім того, судом не було встановлено, чи можлива перебудова об`єкту самочинної прибудови, чому саме знаходяться димовентканали в непрацюючому стані, тощо. Звертає увагу на те, що технічний стан конструкцій забезпечує несучу здатність на рівні 1 та 2 поверхів та забезпечує стійкість квартири АДРЕСА_5 на рівні 3 поверху, тобто є опорною конструкцією для вище прибудованого балкону. Знести середню частину монолітної конструкції, що належить відповідачу, неможливо, не зруйнувавши частини позивача та третьої особи ОСОБА_3 . Вважає, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 , також звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на її користь матеріальної та моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з відповідача 25000 грн. матеріальної та 10000 моральної шкоди.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_5 не надав достовірних та допустимих доказів відсутності його вини у залитті належного ОСОБА_1 приміщення, що привело до спричинення останній матеріальної та моральної шкоди.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційні скарги та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційні скарги задоволенно не підлягають.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що самочинні прибудови порушують права позивача, оскільки вона є власником нежитлового приміщення, що знаходиться на першому поверсі у вказаному будинку, та через вказану реконструкцію, здійснену відповідачем порушено роботу системи вентиляційних каналів. В частині задоволення вимог про заборону відповідачу використовувати для здійснення господарської діяльності житлові приміщення квартири АДРЕСА_1 вважав за необхідне відмовити, оскільки вказані приміщення використовує дружина відповідача, яка не є учасником справи. Що стосується вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, виходив із недоведеності протиправності дій відповідача та відсутності безпосереднього причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та фактичним залиттям.

Колегія суддів з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що позивач є власником приміщення (колишня квартира АДРЕСА_6 , 1 поверх, яке переведено у нежитловий фонд та переобладнано під стоматологічний кабінет для провадження позивачем господарської діяльності.

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказане приміщення наразі використовується для підприємницької діяльності дружини відповідача.

Встановлено та не заперечується сторонами, що відповідачем у квартирі виконано перепланування, улаштовано самочинну споруду (балкон) на рівні другого поверху, та улаштовано самочинну прибудову на рівні першого та другого поверхів.

Також в судовому засіданні встановлено, що будинок АДРЕСА_4 є пам`яткою архітектури та містобудування місцевого значення.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч. 1 ст. 321 ЦК України ).

Захист права власності від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння, передбачений ст.391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно положень ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 2 ст. 383 ЦК передбачено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України "Про планування і забудову територій".

Відповідно до ч. 1 ст.31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №14674 від 26.11.2018 року, проведене в результаті реконструкції переобладнання квартири АДРЕСА_7 , є самочинним. Будівництво прибудови вхідної групи до колишньої квартири АДРЕСА_8 першого поверху та квартири АДРЕСА_1 , є самочинним.

Визначити відповідність проведеної реконструкції квартири АДРЕСА_1 та будівництва прибудови вхідної групи на рівні першого та другого поверхів проектно-технічній документації на їх реконструкцію та будівництво не уявляється можливим з причини відсутності такої документації.

Проведена реконструкція квартири АДРЕСА_1 та будівництво прибудови вхідної групи на рівні першого та другого поверхів не відповідає вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, а саме:

виконання будівельних робіт з реконструкції в приміщеннях квартири АДРЕСА_7 за вказаною адресою проводилися без розробки проекту, затвердженого у встановленому порядку, без отримання дозволу на виконання будівельних робіт від інспекції Державного Архітектурного Будівельного Контролю, що не відповідає ст.9, ст.28 Закону України від 20.05.99 № 687-ХУ1 «Про архітектурну діяльність», вимогам ДБН А.2.2-3-2014 «Состав, порядок разработки, согласования и утверждения проектной документации для строительства» та ДБН А.3.1-5-2016 «Організація будівельного виробництва», улаштуванням запасного виходу з квартири АДРЕСА_7 за вказаною адресою при проведенні реконструкції порушені вимоги п.п. 5.23, 5.31, 5.32 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення»;

виконання будівельних робіт з будівництва двоповерхової прибудови без розробленого проекту, затвердженого у встановленому порядку та без отримання дозволу на виконання будівельних робіт від інспекції Державного Архітектурного Будівельного Контролю не відповідає ст. 9, ст. 28 Закону України від 20.05.99 № 687-ХУІ «Про архітекурну діяльність», вимогам ДБН А.2.2-3-2014 «Состав, порядок разработки, согласования и утверждения проектной документации для строительства» та ДБН А.3.1-5-2016 «Організація будівельного виробництва» .

Крім того, відповідно до листа Департаменту територіального контролю виконавчого комітету ХМР від 12.04.2019 року №5670/0/226-19, згідно інформації Департаменту містобудування та архітектури ХМР будь-яка інформація стосовно реконструкції АДРЕСА_7 по АДРЕСА_4 відсутня. Містобудівні умови та обстеження для проектування об`єкту будівництва за вказаною адресою Департаментом не видавались. В єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування або анулювання зазначених документів, відсутня інформація по вищевказаному об`єкту. Вищевказана будівля перебуває на державному обліку як пам`ятка архітектури та містобудування місцевого значення (охоронний №148), яка прийнята на облік рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів від 30.04.1980 року №334.

Таким чином, судом встановлено, що на час ухвалення рішення суду проектна документація на здійснення самовільної прибудови відповідачу не видавалась, вказаний об`єкт самочинного будівництва в експлуатацію введено не було, жодних доказів усунення зазначених вище порушень на час ухвалення рішення суду не надавалось.

Посилання відповідача на недоведеність порушення прав позивача самочинною прибудовою є безпідставним.

У дослідницькій частині висновка експертизи вказано, що причиною несправності конструкції індивідуального (відокремленого) вентиляційного каналу першого поверху (колишня квартира № АДРЕСА_8 ), який по вертикалі проходить до загального цегляного оголовку димовентканалів в цьому будівельному об`ємі, є перетинання цього вентканалу запасним виходом з приміщень квартири АДРЕСА_7 , який улаштований в зовнішній стіні на рівні другого поверху в результаті проведеної реконструкції цієї квартири. Закладення вентиляційного каналу стоматологічного кабінету підтвердилося візуальним оглядом з сторони першого поверху при відкритті підвісної стелі у місці проходження цього вентиляційного каналу. Улаштуванням запасного виходу з квартири АДРЕСА_7 за вказаною адресою порушені п.п. 5.23, 5.31, 5.32 ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення».

Таким чином судовим розглядом достовірно було встановлено невідповідність самочинної прибудови вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва, що є порушенням прав власників інших квартир у відповідності до вимог ст.383 ЦК України.

Посилання відповідача на Звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій квартири АДРЕСА_7 реконструйованої під нежитлові приміщення з влаштуванням відокремленого входу за адресою: АДРЕСА_9 , відповідно до якого виконані власником квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_2 рекомендації з посилення стін, для запобігання подальшої їх деформації, відповідно до технічного звіту Проектно-вишукувального бюро, не завдали негативного впливу на будівлю, навпаки стабілізували її будівельні конструкції, висновків суду щодо порушення прав позивача самочинною прибудовою не спростовує.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність захисту порушених прав позивача шляхом зобов`язання відповідача привести приміщення квартири АДРЕСА_1 у первісний стан відповідно до проектної документації, із демонтуванням самочинної споруди (балкону) на рівні другого поверху, та самочинної прибудови на рівні першого та другого поверхів, та в частині зобов`язання відповідача вжити заходів щодо приведення системи вентиляції першого та другого поверхів у будинку АДРЕСА_4 у робочий стан.

Що стосується вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої залиттям приміщень стоматологічної поліклініки, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов`язань.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відповідно до висновку вищевказаної експертизи причини, за якими відбулося залиття квартири АДРЕСА_8 в період з 01 по 15 квітня 2015 року, визначити не уявляється можливим, в зв`язку з тим, що з моменту цієї події пройшов значний проміжок часу. Відповідно до складених спеціалізованими організаціями актів обстеження, залиття приміщень стоматологічного кабінету відбулося з сторони квартири АДРЕСА_7 від вузлу з`єднання трубопроводу системи опалення.

Також визначено розмір шкоди, завданої залиттям, у сумі 24340 грн.

Таким чином, наявність вини відповідача у залитті приміщення, яке належить позивачу, а отже і завдання його діями/ бездіяльність майнової шкоди, не доведено.

Посилання в апеляційній скарзі на акти обстеження, складені співробітниками КП «Жилкомсервіс» не дають підстав для покладення обов`язку по відшкодуванню майнових збитків на відповідача, оскільки причина залиття у вказаних документах не встановлена. Вказано лише про ймовірне залиття з квартири АДРЕСА_7 . Також зазначено про виникнення крапельної течі на вузлу різьбового з`єднання пластикової труби зі стальною трубою системи опалення в квартирі АДРЕСА_7 . При цьому вказано на те, що раніше роботи заміни стального стояка на пластиковий, виконував власник стоматологічної клініки.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу чи мірою покарання за злочин ( Мельниченко проти України ).

Враховуючи недоведеність протиправних дій відповідача щодо залиття, які знаходяться в причинному зв`язку зі завданою шкодою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції керувався вимогами ч.1 ст. 141 ЦПК України, та стягнув їх з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог.

В іншій частині рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

За приписами ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко