Провадження № 22-ц/801/1737/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 рокуСправа № 127/11688/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Сала Т.Б., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2019 року, ухвалене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Федчишеним С.А.,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позов обґрунтовує тим, що 15 березня 2018 року він позичив відповідачу під розписку суму коштів в розмірі 130 000,00 гривень, які ОСОБА_1 зобов`язався повернути до 01 січня 2019 року.

Однак на прохання позивача повернути кошти відповідач не реагує, в добровільному порядку борг не повертає, чим порушує взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим ОСОБА_2 вимушений був звернутись до суду з даним позовом.

Відповідач на позовну заяву подав відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог. Зазначає, що договір фактично не укладався, гроші ним не отримувались. Розписку він склав під тиском позивача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у сумі 130 000,00 гривень та судовий збір в розмірі 1 684,20 гривень.

Не погодившись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги і які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

В якості основного доводу ОСОБА_1 вказав, що судом не було враховано, що правова природа розписки випливає із трудових відносин між сторонами, а не з договору позики. Оскільки внаслідок переобліку товару виникла нестача, він був змушений написати позивачу боргову розписку з метою забезпечення погашення заборгованості.

На апеляційну скаргу позивач подав відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали та обставини справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у розмірі 130 000,00 гривень з терміном їх повернення до 01 січня 2019 року.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору та передачі позивачем відповідачу коштів в матеріалах справи міститься оригінал письмової розписки. (а.с.6).

Факт власноручного написання відповідачем даної розписки останнім не заперечується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що грошових коштів від позивача він не отримував, а вказана розписка була ним написана під впливом насильства, так як на момент її написання він працював продавцем у позивача на ринку «Сатурн». Зазначає, що після проведення переобліку товару ОСОБА_2 виявив та звинуватив його у нестачі товару в розмірі 130 000,00 гривень, тому при написанні вказаної розписки його волевиявлення не було вільним і в нього не було намірів позичати кошти. Дані обставини не були прийняті судом до уваги, суд не дав цьому належної правової оцінки, що потягло ухвалення незаконного рішення.

Проте з такими доводами апеляційної скарги колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тому, установивши, що укладений сторонами письмовий договір позики підтверджує не лише факт укладення договору, а й передачу позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. На підставі вказаних обставин, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача суми позики.

За таких обставин сам факт існування і знаходження даної боргової розписки у ОСОБА_2 , є доказом отримання відповідачем від позивача коштів у зазначеному в розписці розміру в якості позики.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що розписку він підписав проти своєї волі внаслідок застосування до нього насильства з боку позивача, однак дану обставину відповідач в супереч ст.81 ЦПК України, заперечуючи позов, суду не довів.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

На день пред`явлення позову зобов`язання відповідачем виконані не були.

Відповідно до ст. 204 ЦПК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст.525, ч.1 ст.526, 610 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Доводи ОСОБА_1 про те, що судом не було враховано, що правова природа розписки випливає із трудових відносин між сторонами, а не з договору позики, не заслуговують на увагу і до уваги колегією суддів не приймаються.

Оскільки суд достатньо в повній мірі мотивував свій висновок та правильно встановив характер та суть правовідносин, а також те, що зобов`язання між сторонами випливають саме з договору позики.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачем в судовому порядку не було оскаржено даний договір, відповідних доказів того, що відповідач не отримував вказані кошти суду не було надано, тому даний правочин є укладеним та не визнаний законом нікчемним.

За таких обставин, враховуючи, що договір позики, укладений між сторонами є чинним, умови договору боржником порушено, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за борговою розпискою.

В супереч ст.81 ЦПК України відповідач не спростував обставини, на які позивач посилалася у своїй позовній заяві, обґрунтовуючи позовні вимоги.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2019 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді

Т.Б. Сало

Т.М. Шемета