РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2019 року

м. Рівне

Справа № 572/3331/18

Провадження № 22-ц/4815/1160/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Хилевич С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову Сарненська міська рада Рівненської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 червня 2019 року, ухваленого в складі судді Рижого О.А., повний текст складений 24 червня 2019 року, у справі № 572/3331/18,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову Сарненська міська рада Рівненської області про виділ частки із майна, що перебуває у спільній частковій власності, як окреме домоволодіння.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником Ѕ частини садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 , іншим співвласником житлового будинку, а саме 1/2 частини є ОСОБА_2 - Виділ майна в натурі потрібен позивачу для приватизації частини земельної ділянки, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка належить до садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 .

Просив суд виділити в натурі майно, що належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, а саме Ѕ частину садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 (коридор 1-1, кухня 1-2, житлові кімнати 1-3, 1-4 загальною площею 91,2 м2, житловою площею 64,1 м2 позначену як квартира 1, як окреме домоволодіння), у власності ОСОБА_2 перебуває Ѕ частин садибного (індивідуального) житлового будинку АДРЕСА_1 за вказаною адресою (веранда 2-1, комора 2-2, кухня 2-3, житлові кімнати 2-4, 2-5, 2-6, загальна площа 71,8 м2, житлова 45,3 м2) та припинити право спільної часткової власності на жилий будинок, що по АДРЕСА_1 .

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 20 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач клопотання про призначення судово-будівельної експертизи по справі для можливості визначення варіантів реального виділення Ѕ частини спірного домоволодіння не заявляв. При цьому, в порушення п. 2.6 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна № 55 від 18.06.2007 року, затвердженою в Мінюсті України від 06.07.2007 року не надано суду документів, що підтверджують право власності (користування) земельною ділянкою.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, мотивовану тим, що судом першої інстанції при вирішенні спору порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені докази та обставини справи, що мають значення для справи.

Вважає, що садибний (житловий) будинок АДРЕСА_1 , поділений на дві квартири, в будинку є 2 окремі входи. Відтак, перешкод для виділення часток із майна, що перебуває у спільній частковій власності немає. За наведеного, не вбачає підстав для призначення експертизи.

Відзив до апеляційного суду не надходив.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в повній мірі таким вимогам відповідає.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що позивачу і відповідачу належить на праві спільної часткової власності домоволодіння, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачу ОСОБА_1 належить 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями на підставі договору дарування від 13 березня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області Москалик Л.М. і зареєстрованого в реєстрі за №385 (а.с. 5).

У подальшому, 17 квітня 2006 року ним було отримано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно щодо вказаного домоволодіння (а.с.6).

Власником 1/2 частини вищезазначеного домоволодіння була ОСОБА_3 , яка являється матір`ю відповідача ОСОБА_2 по справі, що зареєстрований та проживає за вказаною адресою по справі, проте після смерті матері спадщину, а саме Ѕ вищевказаного домоволодіння на себе не оформив.

Із технічного паспорту вбачається, що загальна площа будиноку становить 163,0 м2, житлова 109,4 м2. Будинок складається з приміщень двох квартир та господарських будівель: Квартира № 1 складається з приміщень 1-1 коридор, 1-2 кухня, 1-3 котельня, 1-4 комора, 1-5 столова, 1-6, 1-7, 1-8 житлова. Разом по квартирі АДРЕСА_2 загальна площа 91,2 м2, АДРЕСА_3 64,1 м2. Квартира № 2 складається з приміщень 2-1 веранда, 2-2 комора, 2-3 кухня, 2-4, 2-5, 2-6 житлова. Разом по квартирі АДРЕСА_4 загальна площа 71,8 м2, житлова 45,3 м2.

Право на земельну ділянку по АДРЕСА_1 співвласниками домоволодіння не оформлено.

Добровільної згоди про виділення виділення частки в натурі із загального майна між співвласниками не досягнуто.

Зазначені обставини сторони не спростовували у суді першої інстанції і не заперечували у апеляційному суді.

Разом з тим, статтями 12, 77, 81 ЦК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 просив суд виділити в натурі майно загальна площа набутого ним становитиме 91,2 м2, а відповідача 71,8 м2. Питання про присудження грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася не порушує.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 р. та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950р. (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу).

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України).

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Звертаючись до суду з позовом про виділ у натурі частки із майна позивач повинен довести (обґрунтувати) технічну можливість виділити частку, що зазвичай підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи, який за своєю змістовною сутністю може замінювати висновок компетентних органів, на які покладено функції у сфері контролю за порядком і безпекою здійснення будівництва.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

За змістом цих норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.2010 № 1117 "Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них".

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України при розгляді справи № 6-1443цс16 від 16.11.2016 р.

Позивач, в обґрунтування вимог можливості поділу будинку відповідно до запропонованого ним варіанту, надав як доказ лише технічний паспорт на будинок в якому наявні: план будинку, експлікація приміщень до плану садибного (індивідуального) будинку, абрис обміру земельної ділянки (а.с. 7, 8, 10).

Однак, Технічний паспорт на будинок сам по собі не відповідає вимогам належності та допустимості доказу на підтвердження можливого варіанту поділ житлового будинку. Зокрема, Технічний паспорт не відображає реальну технічну можливість виділити відокремлену частину будинку із самостійними входами, реальні роботи, які потрібно зробити для такого переобладнання. Також в Технічному паспорті не відображено відповідні комунікації, що має важливе значення, позаяк у разі проділу будинку на два окремі об`єкти, кожен з них має бути придатним до проживання, а відтак має бути забезпечено доступ до всіх необхідних комунікацій (водо-, енерго-, газопостачання).

За таких обставин, зазначений вище Технічний паспорт на будинок не можна братися до уваги як доказ можливого варіанту поділу спірного будинку. Інших якихось доказів матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що під час судового розгляду в засіданні суду першої інстанції безпосередньо брав участь позивач, інтереси сторін представляли адвокати Михалець Г.В. та ОСОБА_4 , які не є сторонами у розумінні приписів ст. 48 ЦПК України, є учасниками судового процесу, які мають повноваження на ведення справи в суді, здійснюють від імені осіб, яких вони представляють, їх процесуальні права та обов`язки (ст. 64 ЦПК України).

Приписами ст. 221 ЦПК України передбачено, що головуючий суддя роз`яснює учасникам справи їх права та обов`язки лише у разі необхідності, крім випадків, коли учасника справи представляє адвокат, суд під час судового засідання не був зобов`язаний роз`яснювати адвокатам наведені положення процесуального закону в силу того, що вони є професійними юристами та особами, які обізнані про права та обов`язки учасників цивільного процесу. Однак представником позивача клопотання з приводу призначення експертизи для визначення варіантів поділу домоволодіння не заявлялось.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про виділення частки із майна, яка перебуває у спільній частковій власності сторін, оскільки суду не було надано належних та допустимих доказів якими б підтверджувалась можливість варіантів виділення Ѕ частини спірного домоволодіння.

Суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципи гласності та диспозитивності цивільного судочинства, які передбачені ст. ст. 12, 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 20 червня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11 жовтня 2019 року

Головуючий :

Судді :