Постанова

Іменем України

18 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 2-11965/09

провадження № 61-28658св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Калараша А. А., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року у складі суддів: Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частини квартири дійсним і визнання права власності на частину квартири.

Вказав, що 01 серпня 2009 року уклав з ОСОБА_3 у простій письмовій формі договір купівлі-продажу частки квартири АДРЕСА_1 , передав ОСОБА_3 обумовлену домовленістю суму грошових коштів за майно. ОСОБА_3 частину квартири звільнила, він провів ремонт у житлі, надбудував другий поверх, проживає у квартирі. Посилаючись на ухилення ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, просив визнати дійсним укладений між ОСОБА_3 та ним договір від 01 серпня 2009 року купівлі-продажу частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ним право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 103,6 кв. м, житловою площею 71,7 кв. м, що складається на першому поверсі: з коридору площею 3,8 кв. м, спальні площею 11,5 кв. м, спальні площею 11,2 кв. м, санвузла площею 4,1 кв. м, кухні площею 10,5 кв. м, вітальні площею 31,9 кв. м; на другому поверсі: холу зі сходами площею 10,2 кв. м, санвузла площею 3,9 кв. м, спальні площею 14,5 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2009 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 01 серпня 2009 року частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 01 серпня 2009 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , однак договір нотаріально не посвідчено. Пославшись на те, що сторони досягли домовленості щодо усіх істотних умов договору, що відбулося повне виконання договору з обох сторін, ОСОБА_3 отримала гроші за продане майно, а ОСОБА_2 отримав придбане нерухоме майно та провів його реконструкцію з надбудовою другого поверху, суд дійшов висновку про правомірне набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру та захист права власності шляхом визнання на підставі частини 2 статті 220 ЦК України договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 дійсним, визнання за позивачем права власності на квартиру № 13 в цьому ж будинку.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що квартири № 10 та АДРЕСА_2 є нерухомим майном, відповідно, перехід права власності на квартиру (частку квартири) № 10 підлягає державній реєстрації. Договір купівлі-продажу частки квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 01 серпня 2009 року, що має просту письмову форму, як договір купівлі-продажу нерухомого майна (двосторонній правочин) не відповідає вимогам закону, оскільки письмова форма договору не містить належних відомостей та реквізитів, договір нотаріально не посвідчено, державна реєстрація правочину не проведена. Недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири (частки квартири) згідночастини 1 статті 220 ЦК України вказує на його нікчемність. Відсутність державної реєстрації договору купівлі-продажу будинку як правочину свідчить про його неукладеність.Таким чином, у розумінні пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України у ОСОБА_2 цивільні права та обов`язки щодо частки квартири № 10 не виникли. Норма частини 2 статті 220 ЦК України не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Більш того, ОСОБА_2 приєднав частку квартири №10 до належної йому квартири № 13 , перебудував такі та фактично створив об`єкт у два поверхи загальною площею, що значно перевищує площу частки квартири № 10 та площу квартири № 13 . Проектно-технічна документація, дозвільні документи щодо реконструкції квартири № 13 ОСОБА_2 до справи не надано.Власником земельної ділянки, на якій знаходиться реконструйований об`єкт (квартира № 13 ), є територіальна АДРЕСА_5 в особі Одеської міської ради, оскаржуване рішення порушує права та інтереси власника земельної ділянки, відповідно, оскаржуване судове рішення підлягає перегляду в апеляційному порядку за скаргою Одеської міської ради, яка до участі в справі судом першої інстанції залучена не була.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та відмовити у задоволенні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 та спірна квартира є їх спільною сумісною власністю. Апеляційний суд помилково відкрив апеляційне провадження за скаргою Одеської міської ради за спливом присічного строку, передбаченого частиною третьою статті 297 ЦПК України, на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції органом місцевого самоврядування. Крім того, заявник не обґрунтував, яким саме чином порушуються його права оскаржуваним рішенням суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

22 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду, а 12 червня 2019 року - судді-доповідачу Штелик С. П.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті З ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної

Інстанцій

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини першої статті 292, частини першої статті 294 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення Одеської міської ради до апеляційного суду, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Частина третя статті 297 ЦПК України передбачає можливість поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції за наявності підстав для такого поновлення, які будуть визнані судом поважними.

Разом з тим незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення (абзац третій частини третьої статті 297 ЦПК України).

За змістом статті 46 ЦПК України у відповідній редакції органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють інтереси відповідних територіальних громад та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування.

З аналізу положень статей 1, 16, 26, 29, 60 цього Закону вбачається, що територіальна громада володіє, користується і розпоряджається на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування, реалізуючи таким чином право комунальної власності. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, може звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18? зазначеного Закону).

За таких обставин органи місцевого самоврядування у правовідносинах, які зачіпають право комунальної власності територіальної громади, діють як її представники та можуть звертися до суду з метою захисту прав та інтересів територіальної громади, яку вони представляють.

Положення частини третьої статті 297 ЦПК України щодо обмеження органів державної влади та місцевого самоврядування в оскарженні судових рішень річним строком з моменту їх проголошення сприяють тому, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов`язків.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Однак якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті її преамбули, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності») (рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

У Доповіді щодо верховенства права Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії), схваленій на 86-му пленарному засіданні 25-26 березня 2011 року, зазначено, що правова визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними. Існування суперечливих рішень, що їх виніс верховний чи конституційний суд, у будь-якому разі є несумісним із принципом юридичної визначеності. Тому вимагається, щоб суди, особливо вищих інстанцій, запроваджували механізми, що надають можливість уникати суперечливості та забезпечувати узгодженість їхньої судової практики.

Враховуючи імперативний характер положень абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України та те, що річний строк, визначений для органу місцевого самоврядування, є присічним і поновленню не підлягає, то суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19).

Одеська міська рада у листопаді 2016 року звернулася з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, ухвалене 23 жовтня 2009 року, тобто більше, ніж через 07 років. На час звернення з цією скаргою була чинною редакція абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України, відповідно до якої встановлено преклюзивний річний строк на апеляційне оскарження судових рішень органом місцевого самоврядування незалежно від причин поважності пропуску такого строку, на що суд апеляційної інстанції при прийнятті апеляційної скарги уваги не звернув.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для вирішення питання щодо прийнятності апеляційної скарги Одеської міської ради.

Закриття апеляційного провадження не позбавляє Одеську міську раду у разі, якщо вона вважає порушеними права територіальної громади, звернутися з відповідним позовом до суду на їх захист.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. А. Калараш

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик