Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3373/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Кондрацької Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Мелещенко О.В.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.06.2014 він є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій і по сьогоднішній день проживає. Разом з ним в даній квартирі зареєстрована його донька ОСОБА_2 . З відповідачем вони продовжують перебувати в сімейних відносинах, але ці відносини носять лише формальний характер, оскільки відповідач не проживає з ним однією сім`єю та фактично проживає у м. Париж, де відповідач проводить весь свій час з того моменту коли вона поїхала від сім`ї. Вже понад 5 років відповідач знаходиться за межами України та не збирається повертатися в Україну для того щоб жити однією сім`єю. Йому невідомо за якою адресою проживає відповідач. По телефону та за допомогою інтернету сторони не спілкуються, листи один одному не пишуть. Відповідач не цікавиться долею позивача. Комунальні служби, що надають послуги по утриманню квартири АДРЕСА_1 в своїх розрахунках (квитанціях) вказують кількість мешканців 2 особи та нараховують по своїм тарифам відповідні розміри грошових коштів. Позивач не бажає оплачувати комунальні платежі за відповідача, оскільки вона не проживає в квартирі. В позивача скрутне матеріальне становище, він є інвалідом 2 групи, тому наявність реєстрації відповідача в даній квартирі змушує позивача сплачувати за неї кошти, в той час коли вона не користується та не проживає в квартирі вже понад 5 років. Факт не проживання відповідача понад 5 років можуть підтвердити свідки, знайомі, сусіди.

У зв`язку з вищевикладеним позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.05.2019 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

До початку судового засідання позивач подав заяву про розгляд справи без його участі та уточнив позовні вимоги, а саме: просив визнати відповідача такою, що втратила право на прописку в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідач повторно в судове засідання не з`явилися, про причину неявки суду не повідомила, була належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи. Відзив на позовну заяву не подала.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, на підставі повного, об`єктивного та всебічного дослідження, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії НОМЕР_6 від 02.09.2015, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії НОМЕР_1 від 02.09.2015, свідоцтва про право на спадщину за законом серії НОМЕР_5 від 02.09.2015, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками квартири АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

В постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57цс11 сформульована правова позиція про те, що за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

У зв`язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства - статей 71, 72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Стаття 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини право на повагу до свого житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Конституція України закріплює право кожного на житло та гарантує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47).

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За загальним правилом саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, які є підставою для звернення, в тому числі порушення права з боку відповідача.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно із ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Системний аналіз норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги підлягають доказуванню, які не можуть ґрунтуватись на припущеннях та для доказовості користування позивачем та відповідачем спірною квартирою всупереч волевиявленню позивача, останній повинен надати належні докази.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.

Відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , а тому з огляду на вищевказані норми Закону, суд не може визнати останню такою, що втратила право користування квартирою.

Крім того, не зрозумілою та не передбаченою законодавством є сама вимога позивача про визнання відповідача такою, що втратила право на прописку в квартирі.

Аналізуючи в сукупності вище викладене, в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. 15, 16, 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 71,72,150,156 ЖК України, ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (проживає по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 )про визнання особи такою, що втратила право користування житлом відмовити.

Відповідно до пп.15.5 п.15 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до або через відповідні суди.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: Н. М. Кондрацька