Постанова

Іменем України

28 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 725/23/17

провадження № 61-11152св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс», про захист прав споживачів та визнання недійсним генеральної угоди та кредитного договору із додатками, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 20 лютого 2019 року у складі судді Скуляк І. А. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 травня 2019 року у складі колегії суддів: Владичана А. І., Височанської Н. К., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 22 жовтня 2007 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ВАТ «ВТБ Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк»), було укладено генеральну угоду № 24.038/07-ГУ, з урахування додаткової угоди від 02 грудня 2010 року, відповідно до умов яких банк зобов`язався надавати клієнту кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених кредитними договорами, договорами про надання овердрафту, договорами про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених у межах цього договору і які є його невід`ємними частинами. В межах цього договору клієнту встановлюється ліміт надання банком кредитних коштів, який не повинен перевищувати суми, еквівалентної 150000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України. Строк укладення між банком та клієнтом кредитних договорів у межах цього договору становить по 20 жовтня 2017 року. Позичальник у свою чергу, зобов`язався використати кредитні кошти і забезпечити повернення одержаних кредитів та сплатити нараховані проценти відповідно до умов кредитних договорів.

На виконання умов генеральної угоди 22 жовтня 2007 року між нею та ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», було укладено кредитний договір № 24.075-038/07-СК, з наступними змінами та доповненнями до нього, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 21 жовтня 2014 року.

З метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором 22 жовтня 2007 року між нею та банком було укладено договір іпотеки № 24.075-038/О7-ДИ10, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О. О. та зареєстрований у реєстрі за № 8335, зі змінами згідно з договором № 1 від 18 квітня 2011року, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку належні їй на праві власності нежитлові приміщення загальною площею 1273,40 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,4250 га, кадастровий номер :26:002:0018, а саме: адмінбудівля літера А загальною площею 388, 60 кв. м, гараж літера Б площею 176,20 кв. м, виробнича будівля літера В загальною площею 227 кв. м, склад літера Г загальною площею 255,60 кв. м, будівля автосервісу літера Є загальною площею 226 кв. м.

Вважає, що генеральна угода та кредитний договір з додатковими угодами укладені з порушенням істотних умов договору, встановлених діючим законодавством, та з використанням нечесної підприємницької діяльності. Банк свідомо порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема не повідомив у письмовій формі про всі відомості при наданні кредиту, умови кредитного договору є несправедливими, що є підставою для визнання угоди недійсною.

Зокрема вказувала, що сторонами не було досягнуто в належній формі згоди щодо всіх істотних умов договору, а банком не виконано вимог закону щодо надання повної та достовірної інформації про сукупну вартість кредиту.

Строк для звернення до суду нею не пропущений, оскільки вважає, що вона не могла на час підписання спірного кредитного правочину та його часткового виконання знати про порушення свого права як споживача, про невідповідність дій банку та умов правочину вимогам чинного законодавства, а дізналася про це лише в липні 2016 року після надання їй правничої допомоги.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг банку та визнати недійсними генеральну угоду від 22 жовтня 2007 року № 24.038/07-ГУ разом із додатковим договором № 1 від 02 грудня 2010 року та кредитний договір від 22 жовтня 2007 року № 24.075-038/07-СК разом із договорами про внесення змін, укладені між нею та ПАТ «ВТБ Банк».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівців від 20 лютого 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що оспорювана генеральна угода та кредитний договір разом з додатками укладено за домовленістю сторін на добровільній основі з дотриманням положень ЦК України, з умовами яких позивач в повній мірі погодився при їх укладенні, особисто підписавши їх і на момент укладення цих договорів не існувало жодних інших умов, які б примусили позивача підписати ці договори. Підписуючи договір позивач підтвердила, що вона у повному обсязі ознайомлена з усіма умовами договору, розуміла природу кредитного договору та виконувала його, починаючи з жовтня 2007 року. Оспорювані договори укладені та містять всі істотні умови, що передбачені законодавством, чинним на час їх підписання.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 08 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 20 лютого 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 20 лютого 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 травня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про виконання банком при видачі кредиту норм статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» й проігнорували частину шосту статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», частину першу статті 230 ЦК України.

У генеральній угоді та кредитному договорі разом з додатковими угодами до нього відсутня згода за всіма істотними умовами кредитного правочину, розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Вона не отримувала довідку чи повідомлення, як окремий документ із інформацією встановленою відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відсутність у оспорюваних договорах детального розпису сукупної вартості кредиту та дані сукупної вартості кредиту із визначенням її в процентному значенні та в грошовому виразі, у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту також підтверджується висновком експерта від 28 вересня 2018 року № 2645.

Місцевий суд не встанови всі обставини справи та не дослідив зібрані у справі докази, залишив поза увагою доводи позивача, норми Закону України «Про захист прав споживачів» та не перевірив їх з урахуванням висновків судової експертизи.

Апеляційний суд не усунув в межах своїх повноважень допущених місцевим судом наслідків, не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, не встанови у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У липні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що під час укладення та підписання оспорюваних договорів вимоги законодавства, що стосуються договорів даного типу було додержано та виконано, форма цих правочинів та зміст відповідають положенням статті 203 ЦК України. Будь-яких доказів щодо введення позивача в оману зі сторони відповідача, умисних дій та умислу на введення в оману матеріали справи не містять.

Суди попередніх інстанцій дослідивши генеральну угоду, кредитний договір, додаткову угоду та додатки до них перевірили вимоги частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і встановили, що кредитором в повному обсязі виконано вимоги закону, що передують укладенню договору споживчого кредиту.

Висновок експерта не може прийматися до уваги, оскільки зроблені без урахування всіх наявних угод, що є невід`ємними частинами кредитного договору і визначають взаємні права та обов`язки банку та позичальника, в тому числі щодо сплати процентів, сукупної вартості кредиту та абсолютного удорожчання кредиту.

Вирішуючи спір суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно встановили обставини справи, дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення. Які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 жовтня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 було укладено генеральну угоду № 24.038/07-ГУ, згідно з умовами якої банк зобов`язався надавати клієнту кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених кредитними договорами, договорами про надання овердрафту, договорами про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених у межах цього договору і які є його невід`ємними частинами. В межах цього договору клієнту встановлюється ліміт надання банком кредитних коштів, який не повинен перевищувати суми, еквівалентної 150 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України. Строк укладення між банком та клієнтом кредитних договорів у межах цього договору становить до 20 жовтня 2017 року.

З метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором 22 жовтня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 24.075-038/О7-ДИ10, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О. О. та зареєстрований у реєстрі за № 8335, зі змінами згідно з договором № 1 від 18 квітня 2011року, відповідно до якого остання передала банку в іпотеку належні їй на праві власності нежитлові приміщення загальною площею 1273,40 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,4250 га, кадастровий номер :26:002:0018, а саме: адмінбудівля літера А загальною площею 388, 60 кв. м, гараж літера Б площею 176,20 кв. м, виробнича будівля літера В загальною площею 227 кв. м, склад літера Г загальною площею 255,60 кв. м, будівля автосервісу літера Є загальною площею 226 кв. м.

02 грудня 2010 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1 до генеральної угоди від 22 жовтня 2007 року № 24.038/07-ГУ, згідно з яким внесено зміни до генеральної угоди, виклавши її в новій редакції.

На виконання умов генеральної угоди 22 жовтня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 24.075-038/07-СК, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 14,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 21 жовтня 2014 року.

20 серпня 2009 року між сторонами укладено договір про внесення змін № 24.075-038/09-СК/ДУ01 до кредитного договору, яким доповнено розділ 1 договору та погоджено новий розмір процентів за користування кредитом, порядок їх нарахування та сплати.

Крім того, 27 вересня 2010 року між сторонами укладено договір про внесення змін № 2 до кредитного договору, яким викладено його окремі пункти в новій редакції.

У подальшому, 02 грудня 2010 року між сторонами укладено договір про внесення змін № 3 до кредитного договору, 29 листопада 2011 року - договір про внесення змін № 4 до кредитного договору, 29 листопада 2011 року - договір про внесення змін № 5 до кредитного договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Першотравневого районного суду міста Чернівців.

09 липня 2019 року справа № 725/23/17 надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, щопідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про; встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про скупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв`язку зі статтею 12 ЦПК України наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Отже, обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач в силу положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також правильним є висновок судів попередніх інстанцій про те, що перед укладенням оспорюваного договору ОСОБА_2 був ознайомлений у письмовій формі про: мету кредитування; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; варіанти його повернення, тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи ОСОБА_2 , при цьому останній свідомо уклав договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконував його.

Таким чином, при підписанні кредитного договору ОСОБА_1 погодилася з усіма умовами даного правочину і прийняла на себе зобов`язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позичальник отримала примірник кредитного договору, що дало їй додаткову можливість детально вивчити його умови. Отримані кредитні кошти ОСОБА_1 використала на власний розсуд.

Також суди дійшли вмотивованого висновку про те, що у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мала можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до якої споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте ОСОБА_1 таких дій не вчинила, натомість в подальшому укладала договори про внесення змін до кредитного договору та додатковий договір до кредитного договору.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівців від 20 лютого 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 08 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська