Провадження № 22-ц/4808/160/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2019 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Пнівчук О.В., Максюти І.О.

за участю секретаря Бойчук Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 23 листопада 2018 року в м. Івано-Франківську в справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування шкоди та стягнення винагороди за безпосередню участь в Антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування шкоди та стягнення винагороди за безпосередню участь в Антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на виконання Указу Президента України від 22.07.2014 року №607/2014 «Про часткову мобілізацію» його було призвано на військову службу до в/ч пп В-0120. Згідно наказу №126 від 31.08.2014 року позивач, старший солдат ОСОБА_1 , приступив до виконання службових обов`язків старшого водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення 5 батальйону територіальної оборони, ВОС - 8376702А.

31.08.2014 року позивача та інших військовослужбовців було направлено (відряджено) в АДРЕСА_1 , куди він прибув 01.09.2014 року. Зазначена військова частина в той час вже приймала участь у АТО.

З 02.09.2014 року його було зараховано на продовольче забезпечення. У даній військовій частині ОСОБА_1 перебував та виконував свої службові обов`язки до 17.10.2014 року.

13.11.2017 року позивач звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо надання копії атестата військовослужбовця, з якого б вбачалося, чим його було забезпечено. Однак відповідач проігнорував дану вимогу закону та в п`ятиденний термін не надав ні відповіді на адвокатський запит, ні копії атестата військовослужбовця. З відповіді відповідача від 30.11.2017 року вбачається, що 24.11.2017 року ним було знищено прихідні-розхідні документи по речовій службі, хоча відповідач знав про існування спору з приводу неотримання позивачем військової форми. При цьому, позивач вважає, що відповідач умисно знищує докази по справі, щоб уникнути матеріальної відповідальності.

Відповідно до Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, метою речового забезпечення є задоволення потреб військовослужбовців в обмундируванні, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, спеціальному одязі, предметах індивідуального захисту, тканинах, нагрудних та нарукавних знаках, і знаках розрізнення, санітарно-господарському майні, спортивному інвентарі та лазнево-пральному обслуговуванні особового складу.

Однак позивачу та ряду його товаришів після їх мобілізації та подальшого направлення у відрядженні у АДРЕСА_1 не було надано військової форми. Позивач був вимушений за власні кошти придбати як військову форму (літню і зимову), так і інше майно, що відноситься до речового забезпечення військовослужбовців. Тому вважає, що йому було завдано матеріальну шкоду в розмірі 16670 грн., яку підлягає відшкодуванню відповідачем.

Також зазначає, що після того, як 5 батальйон територіальної оборони (в який входила і військова частина п/п НОМЕР_1 ) було розформовано (січень 2016 року), позивача було направлено для продовження служби в іншу військову частину. Під час цього він продовжував приймати участь в АТО, був поранений, отримав військові нагороди. 08.09.2015 року його було демобілізовано, а 29.09.2015 року він отримав посвідчення учасника бойових дій. Внаслідок отриманого на військовій службі поранення став інвалідом ІІІ групи. 29.03.2017 року йому було видано посвідчення ветерана-інваліда війни.

Після демобілізації, позивач довідався, що відповідачем неправильно було проведено виплату грошової винагороди за період участі в антитерористичній операції під час перебування в відрядженні у АДРЕСА_1 з 01.09.2014 року по 16.10.2014 року (46 діб), тобто не доплачено кошти в розмірі 3970,74 грн.

На підставі наведеного просив суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача в користь позивача завдану матеріальну шкоду в розмірі 16670 грн. та недоплачену грошову винагороду за безпосередню участь в Антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за період з 01.09.2014 року по 16.10.2014 року в розмірі 3970,74 грн., а також понесені судові витрати за надання правової допомоги та сплати судового збору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування шкоди та стягнення винагороди за безпосередню участь в Антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення задоволено частково. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 недоплачену грошову винагороду за безпосередню участь в Антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за період з 01.09.2014 року по 16.10.2014 року в розмірі 3970 грн. 74 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 384 грн. 74 коп. В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_2 подав до суду апеляційну скаргу.

Вважають, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи виходячи з наступного.

На їхню думку, суд першої інстанції протиправно не застосував терміну позовної давності, про що наполягав представник в своїй заяві від 3 березня 2018 року.

Апелянт вважає, що зважаючи на те, що ОСОБА_1 перебував у відрядженні на території проведення АТО в період з 01 вересня по 16 жовтня 2014 року, зазначену винагороду він мав отримати при військовій частині польова пошта НОМЕР_1 в жовтні-листопаді 2014 року. Позивач же звернувся із позовом до суду лише в грудні 2017 року, тобто з пропущенням трьохрічного терміну, що є підставою для застосування строку позовної давності. Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що строк позовної давності повинен застосовуватись з вересня 2015 року не відповідають обставинам справи та ст. 257 ЦК України.

Крім того, апелянт заперечує стягнення винагороди за безпосередню участь ОСОБА_1 в антитерористичній операції. Як вбачається із судового рішення та із матеріалів справи, ОСОБА_1 був відряджений до військової частини НОМЕР_2 (м. Артемівськ), в якій знаходився до 18 жовтня 2014 року.

Відповідно до чинної на момент виникнення спірних правовідносин Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України службовим відрядженням вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу, в т.ч. у разі безпосередньої участі військовослужбовців в антитерористичних операціях (п. 1.7.11 Інструкції). Військовослужбовці, які перебувають у відрядженні виконують службові обов`язки відповідно до мети відрядження.

Однак, накази командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 за №177 від 20.10.2014 року, командира військової частини НОМЕР_3 від 16.10.2014 року №202, за №160 від 02.09.2014 року містять лише підтвердження прибуття та убуття ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_3 . З матеріалів судових рішень щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , які долучені до позову вбачається, що ОСОБА_1 було направлено у відрядження до військової частини НОМЕР_3 для прийому військової техніки. При цьому матеріали судової справи не містять доказів того, що позивач був занесений до списків військової частини НОМЕР_3 та був безпосередньо залучений до заходів з проведення антитерористичної операції.

Зважаючи на вищенаведене, вважають, що суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до висновку про протиправність дій ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки останній відповідача ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_3 у службове відрядження не направляв, а суд в судовому рішенні не вказав, чому зазначені кошти були стягнуті з апелянта в якості відшкодування матеріальної шкоди.

Просять прийняти постанову, якою скасувати рішення Івано-Франківського міського суду від 23 листопада 2018 року щодо частково задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 винагороди за безпосередню участи в антитерористичній операції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду в частині відмови в задоволенні позову не оскаржується, то в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Судом встановлено, що на виконання Указу Президента України від 22.07.2014 року №607/2014 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 31 серпня 2014 року призваний Івано-Франківським міським військовим комісаріатом на військову службу в Збройні Сили України по мобілізації в команду НОМЕР_1 , про що свідчить копія Довідки від 23.09.2014 року №4/2779 (а.с. 34).

Згідно витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.08.2014 року №126 солдата ОСОБА_1 старшого водія автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення 5 батальйону територіальної оборони вирішено вважати таким, що 31.08.2014 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 605 грн. на місяць, шпк «старший солдат». Виплачувати щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 125% посадового окладу, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років (а.с. 36).

Цим же Наказом ОСОБА_1 разом з іншими військовослужбовцями даної військової частини відряджено в м. Артемівськ з 01.09.2014 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 02.09.2014 року №160 ОСОБА_1 зараховано на продовольче забезпечення з 2 вересня 2014 року (а.с. 37-38).

Як вбачається з телеграми від 13.08.2014 року, було внесено зміни до наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 20.06.2014 року «Про залучення сил та засобів Збройних Сил України до безпосередньої участі в антитерористичній операції» щодо озброєння сил і засобів військових частини, в тому числі військової частини НОМЕР_3 (а.с. 35).

Встановлено також, що у військовій частині НОМЕР_3 ОСОБА_1 перебував та виконував свої службові обов`язки до 16.10.2014 року, що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 №202 від 16.10.2014 року (а.с. 39), та прибув з відрядження з м. Артемівськ у військову частину польова пошта НОМЕР_1 18.10.2014 року, що підтверджується копією витягу з наказу №177 від 20.10.2014 року (а.с. 40).

Після розформування 5 батальйону територіальної борони (в який входила і військова частина п/п НОМЕР_1 ) в січні 2016 року ОСОБА_1 було направлено для продовження служби в іншу військову частину. Під час цього він продовжував приймати участь в АТО, був поранений (а.с. 67-76), отримав військові нагороди (а.с. 64, 65).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення недоплаченої грошової винагороди за безпосередню участь в Антитерористичній операції в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за період з 01.09.2014 року по 16.10.2014 року, суд першої інстанції виходи з того, що матеріалами справи підтверджено участь позивача в Антитерористичній операції вданий період, а строк позовної давності для звернення до суду з таким позовом не пропущено.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 15 ЦК України порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

Відповідно до ч. 5 ст. 22 даного Закону призов громадян на військову службу (крім тих, що проходять службу у військовому резерві) під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють місцеві органи виконавчої влади через військові комісаріати (військовозобов`язаних Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних Служби зовнішньої розвідки України - Служба зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту). Резервістів на військову службу під час оголошення мобілізації призивають командири військових частин, в яких вони проходять службу у військовому резерві.

Військовозобов`язані, які були призвані на військову службу під час мобілізації, в особливий період, набувають нового юридичного статусу військовослужбовці, внаслідок чого на них розповсюджуються пільги, передбачені Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їх сімей», Кодексу законів про працю та інших нормативно-правових актів.

При цьому часткова мобілізації полягає в призові на військову службу військовозобов`язаних лише до визначених військових частин Збройних Сил України.

Відповідно до п.п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 №1294 (чинної на час виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік, та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету» від 04.06.2014 року №158 встановлено, що за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою військовослужбовцям, у тому числі строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям) льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації Національної гвардії і Державної прикордонної служби, водіям автотранспортних засобів Національної гвардії і Державної прикордонної служби починаючи з 1 травня 2014 р. виплачується винагорода в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення та заробітної плати, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць. Виплата винагороди здійснюється також під час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я у зв`язку з пораненнями (контузіями, травмами, каліцтвами), отриманими під час участі у зазначених операціях і заходах.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що позивачем не доведено залучення його до списків військової частини НОМЕР_3 та безпосередньої участі в заходах Антитерористичної операції.

Однак, зазначені доводи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Зокрема, витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_3 (а.с. 37-39); записом у Військовому квитку ОСОБА_1 НОМЕР_4 від 14.12.1990 року про участь в зоні АТО на території Донецької області з 01.09.2014 року по 16.10.2014 року в АДРЕСА_2 (а.с. 32); довідкою від 21.10.2014 року №356 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, яка видана солдату ОСОБА_1 (а.с. 33).

Крім того, 29.09.2015 року позивач отримав посвідчення серії НОМЕР_5 учасника бойових дій, а 29.03.2017 року - посвідчення серії НОМЕР_6 як інвалід ІІІ групи, і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с. 31).

Згідно копії Довідки Івано-Франківського ОВК від 06.07.2017 року №10/4577 ОСОБА_1 виплачувалася надбавка за виконання особливо важливих завдань (пп. 1 п. 5 ПКМУ №1294) у сумі 381,00 грн. за вересень 2014 року та 381,00 грн. за жовтень 2014 року (а.с. 63).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для виплати позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 01.09.2014 року по 16.10.2014 року.

Розрахунок винагороди судом проведений вірно з урахуванням вищезазначених норм права.

Що стосується доводів апелянта про те, що суд першої інстанції протиправно не застосував терміну позовної давності до даних правовідносин, то такі не заслуговують на увагу, оскільки згідно витягу з наказу від 08.09.2015 року №188 ОСОБА_1 був демобілізований лише з 8 вересня 2015 року та тоді ж довідався, що відповідачем неправильно було проведено виплату грошової винагороди за період участі в антитерористичній операції під час перебування в відрядженні у АДРЕСА_2 з 01.09.2014 року по 16.10.2014 року.

Крім того, згідно ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється, якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан - на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків рішення суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів по справі.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 8 лютого 2019 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Пнівчук О.В.

Максюта І.О.