Постанова

Іменем України

13 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 541/270/17

провадження № 61-27734св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «БМ Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 квітня 2017 року у складі судді Андрущенко-Луценко С. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Триголова В. М., Гальонкіна С. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

09 лютого 2017 року АТ «БМ Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності нерухомим майном шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що в процесі здійснення виконавчого провадження за рішенням Миргородського міськрайонного суду від 15 листопада 2010 року про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на публічних торгах було продано належне ОСОБА_1 майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Набувачем зазначеного майна є АТ «БМ Банк». 07 листопада 2016 року приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д В. на підставі акта державного виконавця про проведені прилюдні торги позивачеві АТ «БМ Банк» було видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зареєстроване право власності на цю квартиру за позивачем. В порушення ст.ст. 319, 321 ЦК України відповідач ОСОБА_1 проживає в належній позивачеві квартирі, що позбавляє його можливості розпорядитися своєю власністю та призводить до порушення права власності.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 08 червня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що квартира передана в іпотеку банку набута у власність іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів, тому виселення відповідача, без надання іншого житлового приміщення не передбачено законодавством. Оскільки в рішенні суду про виселення має бути зазначено постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, однак позивачем не зазначено у яке житлове приміщення слід виселити відповідача, тому позовні вимоги АТ «БМ Банк» не можуть бути задоволені з підстав неможливості виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2017 року ПАТ «БМ Банк» звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

21 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «БМ Банк».

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанції не звернули уваги на те, що право власності на квартиру набуто позивачем не внаслідок звернення стягнення на предмет іпотеки, а в ході здійснення виконавчого провадження при примусовому виконанні рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу на користь позивача. Виконання зазначеного рішення суду жодним чином не стосується іпотеки.

Належна позивачеві спірна квартира була виставлена на прилюдні торги (була реалізована) державним виконавцем в ході примусового виконання рішення суду про стягнення коштів (а не про звернення стягнення на предмет іпотеки).

Застосування судом апеляційної інстанції ст. 38 Закону «Про іпотеку» є неправильним, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки не проводилось, кваритира як предмет іпотеки на торги не виставлялась.

Правові відносини, що існують між сторонами, виникли не з договору іпотеки, не стосуються звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому до них не мають бути застосовані норми Заокну України «Про іпотеку».

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 12 червня 2008 року між ТОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №21/29/120608. Згідно з умовами договору останній отримав грошові кошти у розмірі 250 000 грн. зі сплатою 18% річних на поточні потреби з терміном остаточного повернення кредиту - 11 червня 2018 року.

12 червня 2008 року між ТОВ «БМ Банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки №21/29/120608. Даний договір забезпечував вимоги іпотекодержателя, що випливають з Кредитного договору №21/29/120608 від 12 червня 2008 року. За його умовами іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором наступне майно: чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому 07 листопада 2016 року приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д. В. відповідно до статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», статті 33 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акта державного виконавця про проведені прилюдні торги видано Публічному акціонерному товариству «БМ Банк» свідоцтво, з якого вбачається, що АТ «БМ Банк» належить на праві власності майно, що складається з квартири номер АДРЕСА_1 , що раніше належала ОСОБА_1 (а.с.4).

13 грудня 2016 року АТ «БМ Банк» направила на адресу відповідача вимогу про виселення та зняття з реєстрації місця проживання посилаючись на ст.ст. 319, 321 ЦК України (а.с.6-11).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Конституцією Українипередбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції Україниустановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник - банк, який зареєстрував право власності у позасудовому порядку за банком на спірне майно, що було предметом іпотеки, не може одноособово користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій правильно вважали, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 109 ЖК Української РСР.

Також усталена практика Верховного Суду України засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно», що міститься в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно із положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Стаття 109 ЖК Української РСРзакріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції Українив Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, колегія суддів погоджується із висновками судів про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

Правильними є висновки судів і про те, що неможливість виселення особи без надання іншого житла не залежить від наявності у неї на праві власності чи іншому праві користування будь-якого іншого житла та/чи можливості проживати у ньому.

Крім того статтею 109 ЖК УРСР не передбачено звільнення від обов`язку надання жилого приміщення у разі наявності у осіб, про виселення яких ставиться питання, іншого житла.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

З вищенаведеного вбачається, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, встановивши, що в іпотеку передана квартира, яка є власністю відповідача, дійшли правильного висновку про те, що без надання відповідачу іншого постійного житла унеможливлюється його виселення з квартири, придбаної не за рахунок кредитних коштів.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є необґрунтованими.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко