КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9989/2019
справа №755/5418/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання ГолопапиД.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Винниченко Л.М. 09 квітня 2019 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Агентства США з міжнародного розвитку (United States Agency for International Development - USAID) в особі Регіональної місії USAID в Україні та Білорусі про скасування рішення, поновлення на роботі та зобов`язання здійснення оплати за час вимушеного прогулу,-

встановив:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у яком просив скасувати рішення у формі повідомлення від 26 січня 2018 директора Виконавчого відділу USAID/Україна Джеймса Баршейта про розірвання Контракту №121-S-00-17-00621-00 від 28 вересня 2017 року; поновити на роботі; зобов`язати здійснити оплату праці за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 квітня 2019 року у відкритті провадження відмовлено.

Не погодившись з постановленою ухвалою, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Посилається на помилковість висновків суду про неможливість розгляду спору національними судами України та відсутність у процесуальному законі у зв`язку із цим правової підстави для відмови у відкритті провадження.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до части 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Угоди між Урядом України і Урядом Сполучених Штатів Америки про гуманітарне і техніко-економічне співробітництво від 07 травня 1992 року цивільному та військовому персоналу Уряду Сполучених Штатів, що перебуває в Україні у зв`язку із здійсненням програм допомоги Сполучених Штатів, надається статус, еквівалентний тому, який надається адміністративному та технічному персоналу відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, а саме такі мають імунітет від цивільної юрисдикції.

З такими висновками суд апеляційної інстанції повністю погодитися не може з таких підстав.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист; юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

USAID є незалежним агентством федерального уряду США, діяльність якого на території України врегульовано Угодою між Урядом України і Урядом Сполучених Штатів Америки про гуманітарне і техніко-економічне співробітництво від 07 травня 1992 року.

Стаття ІІ цієї Угоди, якою керувався суд першої інстанції, визначає, що цивільному та військовому персоналу Уряду Сполучених Штатів, що перебуває в Україні у зв`язку із здійсненням програм допомоги Сполучених Штатів, надається статус, еквівалентний тому, який надається адміністративному та технічному персоналу відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року.

Ніщо в цій Угоді не повинно тлумачитися таким чином, що могло б ущемити привілеї та імунітети, якими такий персонал, як правило, користується в інших випадках.

Стаття 31 Віденської конвенції про дипломатичні зносини наділяє дипломатичних агентів імунітетом, зокрема, від цивільної юрисдикції за виключенням певних випадків, серед яких не має такого, який є предметом цієї справи.

В свою чергу стаття 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини зазначає, що акредитуюча держава може відмовитись від імунітетів, якими наділені дипломатичні агенти.

Положення Віденської конвенції про імунітет дипломатичного та технічного персоналу покликані убезпечити у визначених випадках та межах від юридичних заходів або переслідувань, які зазвичай можуть вживатися державою до осіб, які перебувають на території України та її громадян, які і не мають таких імунітетів.

Такого ж змісту правила щодо права на імунітет персоналу закріплені і в Конвенції про спеціальні місії від 08 грудня 1969 року, яка є правової основою діяльності спеціальних дипломатичних місій. При цьому згідно із статтею 1 Конвенції, спеціальна місія є тимчасовою місією, яка за своїм характером представляє державу і направляється однією державою в іншу за згодою останньої для розгляду з нею певних питань або для виконання щодо неї певного завдання.

Стаття І зазначеної вище Угоди містить положення щодо питань оподаткування, при цьому, виходячи як із змісту цієї статті, так і із змісту всієї Угоди, на території України здійснює діяльність будь-яка урядова або приватна організація Сполучених Штатів, тобто особа, яка не є фізичною особою, такою як адміністративний чи технічний персонал.

Звертаючись із цим позовом, ОСОБА_1 відповідачем визначив безпосередньо агентство (в особі регіональної місії), а не будь-якого члена адміністративного чи технічного персоналу цієї організації.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув.

Отже стаття ІІ Угоди між Урядом України і Урядом Сполучених Штатів Америки про гуманітарне і техніко-економічне співробітництво від 07 травня 1992 року застосовано судом невірно.

Суд першої інстанції не звернув уваги на положення статті 79 "Судовий імунітет" Закону України "Про міжнародне приватне право", якою передбачено наступне:

1. Пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

2. Акредитовані в Україні дипломатичні представники іноземних держав та інші особи, зазначені у відповідних законах України і міжнародних договорах України, підлягають юрисдикції судів України лише в межах, що визначаються принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами України.

3. Міжнародні організації підлягають юрисдикції судів України у межах, визначених міжнародними договорами України або законами України.

4. У тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

USAID є незалежним агентством федерального уряду США, відтак суд мав визначити, чи уособлює зазначена організація країну, суб`єктом права якої вона є, чи має регіональна місія характер спеціальної місії, а якщо так, то суд має з`ясувати, чи є згода дипломатичного представництва, як компетентного органу держави, на розгляд спору в судах України.

Отже, при надходженні позовної заяви проти іноземної держави чи її органу, суд України має сповістити компетентний орган про подання позову та запитати його згоду на здійснення судового провадження на території України.

Якщо буде установлено, що USAID не уособлює країну, суб`єктом права якої є ця організація, суд має керуватися положеннями Закону України "Про міжнародне приватне право" щодо підсудності справ, зокрема, чи підсудний такий спір судам України, чи є домовленість про підсудність справи суду іноземної держави.

При цьому стаття 52 цього Закону, якою передбачено, що до трудових відносин застосовується право держави, у якій виконується робота, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України, не визначає підсудності справи, а лише вказує на право, яке підлягає застосуванню при вирішені спору.

Відтак за наведених обставин суд апеляційної інстанції не може погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки ухвала суду постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до статті 379 ЦПК України неповне з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, є підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 09 квітня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 липня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова