КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №376/3260/18
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 20 грудня 2018 року (суддя Віговський С.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Малолисовецької сільської ради Сквирського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

встановив:

у грудні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним в порядку спадкування за законом право власності на земельну частку (пай), розміром 2,6 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності КСП «Світанок», яке розташоване на території Малолисовецької сільської ради Сквирського району Київської області, посвідчений Сертифікатом на право на земельну частку (пай), серія НОМЕР_1 , що належав його батьку ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить вищезазначена земельна ділянка.

Позивач стверджував, що прийняв спадщину у встановлений законом строк, інші спадкоємці за законом чи за заповітом відсутні, нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на земельну ділянку.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 20 грудня 2018 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на земельну частку (пай), розміром 2,6 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває у колективній власності КСП «Світанок», яке розташоване на території Малолисовецької сільської ради Сквирського району Київської області, посвідчений Сертифікатом на право на земельну частку (пай), серія НОМЕР_1 , що належав його батьку ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, оскільки вона є дочкою ОСОБА_3 , на час його смерті була неповнолітньою, а тому згідно ч. 4 ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що згідно витягу зі спадкового реєстру ніхто із спадкоємців із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, однак дана обставина судом перевірена не була.

Також ОСОБА_1 зазначає, що суд в порушення вимог статей 51, 53 ЦПК України не встановив коло спадкоємців, які прийняли спадщину, не залучив їх до участі у справі, що призвело до порушення її прав.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

ОСОБА_1 та Малолисовецька сільська рада Сквирського району Київської області, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.84, 85), у судове засідання не з`явилися, сільський голова направив листа про розгляд справи у відсутність представника сільської ради (с.с.88), ОСОБА_1 причини неявки не повідомила, клопотання про перенесення судового засідання не подала, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Позивач про день та час розгляду апеляційної скарги повідомлявся за адресою, зазначеною ним у позовній заяві, однак судове повідомлення повернулося без вручення з відміткою пошти «не проживає» (с.с. 86 ).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси, або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Позивач не повідомив суд про зміну свого місця проживання, інших засобів зв`язку у позовній заяві не зазначив, тому вважається, що він належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги і колегія суддів відповідно до положень ст. 372 ЦПК України провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 (с.с.14).

Згідно довідки № 466 від 12 жовтня 2018р., виданої виконкомом Малолисовецької сільської ради Сквирського району Київської області, ОСОБА_3 був власником земельної частки (паю), яка перебувала в колективній власності КСП «Світанок» та знаходиться на території Малолисовецької сільської ради, розміром 2,6 умовних кадастрових гектарів без визначення в натурі (на місцевості), на підставі схеми розпаювання та книги записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв), посвідчений Сертифікатом на право на земельну частку (пай), серія НОМЕР_1 від 12 грудня 1996 року (с.с.6).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та визнання позову відповідачем.

Проте, вказані висновки суду не ґрунтуються на обставинах справи, наданих суду доказах та нормах матеріального права.

Крім того, судом грубо порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаній нормі процесуального права оскаржуване рішення суду не відповідає, так як не містить жодного обґрунтування висновків суду та оцінку наданих доказів.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів»).

Згідно ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 1 статті 1267 ЦК України визначено, що часткиуспадщинікожногоізспадкоємцівзазакономєрівними.

Згідно статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених

частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно свідоцтва про народження, виданого Кривошиїнською сільською радою Сквирського району Київської області 18 квітня 1995 року, батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 (с.с.56).

У зв`язку із реєстрацією шлюбу 10 лютого 2009 року ОСОБА_1 змінила прізвище на ОСОБА_1 (с.с.57).

Отже, на час відкриття спадщини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 року) ОСОБА_1 була неповнолітньою, а відтак відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину.

За таких обставин, саме ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину у визначений законом спосіб, є неналежним відповідачем у даній справі.

З наданої суду першої інстанції довідки Малолисовецької сільської ради Сквирського району Київської області від 20 жовтня 2018 року вбачається, що позивач на день смерті ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав разом із спадкодавцем (с.с.12), тому відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У пункті 24 вказаної постанови зазначено, що при розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Суд першої інстанції вказані норми матеріального права та роз`яснення не врахував і не звернув увагу на ту обставину, що позивачем не було надано суду доказів звернення до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом та постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачем не зазначено, а судом не встановлено, які саме права ОСОБА_2 та ким були порушені, і чи мав він правові підстави для пред`явлення даного позову.

Також суд першої інстанції не перевірив коло спадкоємців ОСОБА_3 , прийняття ними спадщини, не залучив вказаних осіб до розгляду даної справи і фактично позбавив ОСОБА_1 спадщини ОСОБА_3

При цьому, не залучення ОСОБА_1 до участі у справі, позбавило її можливості захищати власні права та інтереси, надавати суду пояснення і докази, спростовувати надані позивачем докази, та здійснювати інші процесуальні права, надані стороні у справі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

За таких обставин, позбавлення особи права власності повинно у повній мірі відповідати та ґрунтуватися на нормах матеріального і процесуального права, що не було дотримано судом першої інстанції, а тому є підставою для скасування судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а у позові відмовляється, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений останньою за подання апеляційної скарги судовий збір.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 20 грудня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до Малолисовецької сільської ради Сквирського району Київської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , який зареєстрований у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , яка проживає у АДРЕСА_2 , судові витрати у розмірі 1 729грн 59коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк