Постанова

Іменем України

05 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 336/6142/17

провадження № 61-44969св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Цекеєва Ірина Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Цекеєва Ірина Олександрівна, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 21 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 03 грудня 2007 року між ним та Акціонерно-комерційним банком «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», було укладено Генеральний договір про здійснення кредитування № 120/224/07.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 03 грудня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (іпотекодавці) та відповідачем (іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір № 120/218-І-120/224/07, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І. О. та зареєстрований у реєстрі за № 1451.

Згідно з пунктом 1.1.1 зазначеного договору іпотеки предметом договору є трикімнатна квартира на 1 поверсі 4 поверхового житлового будинку загальною площею 83,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить усім іпотекодавцям на праві приватної сумісної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Шевченківською районною адміністрацією міста Запоріжжя 19 липня 2000 року, зареєстрованого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі за № 290, реєстраційний номер 40096 від 21 серпня 2000 року.

Оспорюваний договір іпотеки є недійсним з наступних підстав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народився син ОСОБА_5 , який завжди проживав та на теперішній час проживає у спірній квартирі, в якій зареєстрований з 19 лютого 2009 року.

Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району (як органом опіки та піклування) попередній дозвіл на укладення договору іпотеки надано не було, що підтверджується листом від 08 вересня 2017 року № Б-0699.

На час укладення іпотечного договору про вимогу закону, яка потребує отримання такого дозволу, він не знав, банк або нотаріус його про це також не повідомили.

Вважає, що укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Враховуючи зазначене, просив визнати недійсним іпотечний договір № 120/218-І-120/224/07, укладений 03 грудня 2007 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 15 червня 2018 року у складі судді Марко Я. Р. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не довів та не надав суду жодних доказів, які підтверджують, що в момент вчинення правочинів стороною (сторонами) були недодержані вимоги, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, тобто не довів підстави, в силу яких спірний договір має бути визнаний недійсним, твердження позивача, якими останній обґрунтовував позов спростовані матеріалами справи.

Оспорюваний правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочинів є вільне і відповідає їхній внутрішній волі.

Також суд першої інстанції зазначив про те, що позивач звернувся до суду з цим позовом після спливу позовної давності.

Обставини, які наведені ОСОБА_1 у позовній заяві не відповідають дійсності, заявлені вимоги по суті не підлягають задоволенню, а відтак підстави для застосування позовної давності відсутні.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 21 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 15 червня 2018 року скасовано та прийняти постанову про залишення позову без задоволення.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір позивач надав відомості про відсутність прав малолітніх чи неповнолітніх дітей на користування предметом іпотеки та інформацію щодо наявності у його малолітнього сина іншого місця проживання, відтак, підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на укладення даного договору не було.

Укладення іпотечного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої дитини позивача на користування вищевказаною квартирою, враховуючи вимоги статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 9 Закону України «Про іпотеку». Позивач здійснюючи реєстрацію свого сина за адресою іпотечної квартири, не міг не розуміти можливих наслідків (звернення стягнення на предмет іпотеки), у разі неналежного виконання вимог кредитного договору.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволені позовної заяви за необґрунтованістю позовних вимог, а не в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, скасовуючи рішення місцевого суду та приймаючи нову постанову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що поштове відправлення судової повістки на ім`я позивача про розгляд справи 15 червня 2018 року повернулося до суду із відміткою на конверті «за закінченням терміну зберігання», що не свідчить про належне повідомлення позивача про дату та час судового засідання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 21 серпня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що 21 серпня 2018 року він подав до суду апеляційної інстанції заяву про залишення позову без розгляду, у задоволенні якої судом відмовлено безпідставно. Він не приховував, що у нього є малолітня дитина, його дружина на час укладення оспорюваного договору була зареєстрована за іншою адресою, а його син - внесений в обліковий рахунок за її, матері, пропискою, що свідчить лише про те, що на той час дитина взагалі ніде не була зареєстрована і ніяким чином не спростовує його права проживання у спірній квартирі.

Апеляційний суд помилково взяв до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, та залишив поза увагою правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-405цс15 та від 01 липня 2015 року у справі №6-396цс15.

Також він не погоджується із висновком суду про пропуск ним позовної давності, оскільки на час укладення оспорюваного договору він не знав про те, що для його укладення потрібний дозвіл органу опіки та піклування. Про це він дізнався лише після звернення банком до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У лютому 2019 року АТ «Укрсоцбанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що на час укладення оспорюваного договору позивачі навмисно з метою отримання кредиту не повідомили банк про наявність зареєстрованих в предметі іпотеки неповнолітніх осіб. Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердження наявності підстав для визнання правочину недійсним.

У суду апеляційної інстанції не було підстав для задоволення позову, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої особи на користування житлом.

Зважаючи на те, що кредитний договір підписано позивачем 03 грудня 2007 року та частково виконано, тому він пропустив позовну давність.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

03 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціально розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено генеральний договір про здійснення кредитування № 120/224/07.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 03 грудня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Акціонерно-комерційним банком соціально розвитку «Укрсоцбанк» було укладено іпотечний договір № 120/218-І-120/224/07, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І. О. та зареєстрований у реєстрі за № 1451, предметом якого є трикімнатна квартира на 1 поверсі 4 поверхового житлового будинку загальною площею 83,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить усім іпотекодавцям на праві приватної сумісної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого Шевченківською районною адміністрацією міста Запоріжжя 19 липня 2000 року, зареєстрованого Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» у реєстровій книзі за № 290, реєстраційний номер 40096 від 21 серпня 2000 року.

Згідно з пунктом 1.5 іпотечного договору іпотекодавці гарантують, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку, а також те, що на передачу предмету іпотеки в іпотеку за цим договором є всі належні повноваження іпотекодавців.

Квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 19 липня 2000 року № 11210.

Згідно з листом районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району від 08 вересня 2017 року № Б-0699 у 2007 році дозвіл ОСОБА_6 на укладання іпотечного договору від 03 грудня 2007 року № 120/218-І-120/224/07 не надавався.

Батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 19 лютого 2009 року по теперішній час зареєстрований у спірній квартирі, що підтверджується довідкою від 07 серпня 2017 року № 04-26/7-17757.

На виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 13 лютого 2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І. О. надано документи: належним чином засвідчену копію довідки ЖЕУ 54 від 08 листопада 2007 року; належним чином засвідчені копії документів, що надавалися іпотекодавцями для посвідчення приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І. О. іпотечного договору від 03 грудня 2007 року № 120/218-І-120/224/07, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

Згідно з довідкою ЖЕУ 54 від 08 листопада 2007 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Судами також встановлено, що позивач для посвідчення приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І. О. оспорюваного договору надав довідку ЖЕУ 54 від 13 листопада 2007 року, згідно з якою син ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внесений в обліковий рахунок за пропискою матері ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 08 січня 2019 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду міста Запоріжжя.

04 лютого 2019 року справа № 336/6142/17 надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, у справі призначено повторний автоматизований розподіл.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини шостої статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оскаржуваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі статті 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з`ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантовано збереження права дитини на житло.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому, ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містить норм, які б зменшували або обмежували права членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції врахував правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16, та дійшов обґрунтованого висновку про недобросовісність дій позивача під час укладення іпотечного договору.

Також суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що укладення оспорюваного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої дитини позивача на користування спірною квартирою, враховуючи вимоги статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 9 Закону України «Про іпотеку», оскільки малолітній ОСОБА_5 був зареєстрований у спірній квартирі лише з 19 лютого 2009 року, тобто після укладення оспорюваного договору.

Позивач здійснюючи реєстрацію сина за адресою іпотечної квартири не міг не розуміти можливих наслідків (звернення стягнення на предмет іпотеки), у разі неналежного виконання вимог кредитного договору.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не приховував наявність у нього малолітньої дитини, не заслуговують на увагу і спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами справи та наявними у матеріалах справи доказами, а саме тим, що малолітній у спірній квартирі був зареєстрований лише з 19 лютого 2009 року, тобто після укладення оспорюваного договору.

Також безпідставним є посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції помилково взяв до уваги правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15, та залишив поза увагою правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах Верховного Суду України від 09 вересня 2015 року у справі № 6-405цс15 та від 01 липня 2015 року у справі №6-396цс15, оскільки у правовій позиції Верховного Суду України, яка покладена в основу судового рішення, та у правових позиціях Верховного Суду України, висловлених у постановах від 09 вересня 2015 року у справі № 6-405цс15 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-396цс15 встановлені різній фактичні обставини справи.

Аргументи касаційної скарги про те, що висновок суду про пропуск ним позовної давності є помилковим, не заслуговують на увагу, оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено не за пропуском позовної давності, а за необґрунтованістю позовних вимог.

Іншій доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 21 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська