П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„10" вересня 2019 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 221/5010/18

Номер провадження 22-ц/804/1844/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Пономарьової О.М.,Попової С.А.

за участю секретаря: Єфремової О.В

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - АТ «Українська залізниця»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року головуючого судді Чальцевої Т.В. із складанням повного тексту судового рішення 04 квітня 2019 року по цивільній справі про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку ,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - ПАТ «Українська залізниця»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця» ) про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку , мотивуючи вимоги тим, що з 01 вересня 2016 року вона була прийнята, згідно наказу від 31 серпня 2016 року № 1/ОС на посаду секретаря у виробничий підрозділ «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». 02 червня 2017 року була звільнена з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін згідно наказу № 1303/ДН - ос, про що зроблено відповідний запис у трудовій книжці. На день звільнення позивачу нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 02 червня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку, що у сумі складає 11 613,19 грн.

На час звернення до суду з позовом, суми, що належать позивачу від підприємства, не виплачені. Вважала дії відповідача незаконними, оскільки виплати усіх сум, що належать працівнику, проводяться у день звільнення. Крім того, відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку.Просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку на загальну суму 11 613,19 та середній заробіток за час затримки розрахунку з 03 червня 2-17 року по 26 липня 2018 року у розмірі 63 788,56 грн. по та день фактичного розрахунку.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. З урахуванням ухвали цього ж суду від 05 липня 2019 року про виправлення описки в рішенні, стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 , з урахуванням вже здійсненого утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по 02 червня 2017 року та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 11 613, 19 грн., суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, за кожен день затримки, починаючи з 03 червня 2017 року по 04 квітня 2019 року в розмірі 90 887, 28 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування доводів скарги зазначено, що з 16 березня 2017 року внаслідок Рішення ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеки України» стала відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», також стала неможливою передача з непідконтрольної території первинних документів, викликаних припиненням переміщення через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного та автомобільного сполучення. Згідно з ч.1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України» від 16 липня 1999 року, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Внаслідок відсутності саме первинних документів на підконтрольній українській владі території, нарахування заробітної плати було припинено. Крім того, розраховуючи розмір середньоденного заробітку,судом першої інстанції порушено норми матеріального права в частині застосування вимог п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, яким передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо).Тому, застосування квітня 2017 року для розрахунку розміру середнього заробітку є безпідставним, так як в квітні позивач не працювала жодного дня, двома останніми місяцями в яких працювала позивач є лютий 2017 року та березень 2017 року.Також, розраховуючи кількість робочих днів за період з 03 червня 2017 року по 04 квітня 2019 року, суд першої інстанції визначив 597 днів, однак відповідно до Листів Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», та від 19 жовтня 2017 року «2240/103-17/214»Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік» кількість робочих днів при п`ятиденному робочому тижні за період з 03 червня 2017 року по 04 квітня 2019 становить 460 днів, тому судом першої інстанції неправомірно застосовано 597 днів. Стягуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовані обставини. Про унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», обов`язків передбачених чинним законодавством України, через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зазначила Торгово-промислова палата України у своєму науково-правовому висновку від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. В зв`язку з відсутністю доступу до первинних документів, нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року. Тому, на теперішній час відповідач підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засідання апеляційного суду представник АТ «Українська залізниця» не з*явився, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки,про що свідчить рекомендоване повідомлення (а.с.122).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно наказу ПАТ «Українська залізниця» від 02 червня 2017 року № 1303/ДН-ос ОСОБА_1 було звільнено з посади секретаря у виробничому підрозділі «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 16).

Задовольняючи позовні вимоги ,суд першої інстанції посилався на ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 97, 116, 117 КЗпП України, норми Закону України «Про оплату праці», що регулюють спірні правовідносини та виходив з того,що згідно розрахунків заробітної плати на день звільнення ОСОБА_1 нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 02 червня 2017 року та грошова компенсація за невикористану відпустку на суму 11 613,19 грн. ( за березень 2017 року - 2494,38 грн.; квітень 2017 року - 1656,70 грн.; за травень 2017 року - 1286,79 грн. ; за червень 2017 року - 7675,32 грн. заробітна плата та грошова компенсації за невикористану щорічну відпустку (код нарахування 308).Відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача та відсутності заборгованості перед позивачем. Натомість ,така заборгованість підтверджується наданими позивачем документами . Відповідачем порушені законні інтереси позивача, яка припинила трудові відносини з підприємством і мала право на час звільнення отримати від відповідача всі належні їй виплати із заробітної плати. Непроведення з вини власника розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням періоду затримки остаточного розрахунку з 03 червня 2017 року по день постановлення судом рішення 04 квітня 2019 року, що становить 597 днів,з урахуванням середньоденної заробітної плати 152,24 грн., суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 90 887 грн.28 коп.

З такими висновками суду погодитись не можна ,оскільки рішення,постановлено без додержання вимог ст.263 ЦПК України,так як висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам та не узгоджуються із нормами закону,які регулюють спірні відносини.

Вирішуючи спір по суті і ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову,суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

ПАТ «Укрзалізниця», правонаступником якого є АТ « Українська залізниця», є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (пункт 1). Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» визначені правові, економічні та організаційні особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - товариство).

Згідно зі статтею 2 вказаного Закону утворення товариства здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»» (далі - Постанова), прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити ПАТ «Укрзалізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі ДП «Донецька залізниця» згідно з додатком № 1.

Згідно трудової книжки позивач з 04 червня 2013 року працювала у Донецькому будівельно-монтажному експлуатаційному управлінні ДП Донецька залізниця» машиністом залізничного водопостачання 4 розряду насосної станції 452 км дільниці водопостачання та санітарно-технічних пристроїв станції Ясинувата за переведенням із управління ДП »Донецька залізниця».10 березня 2015 року переведена секретарем.Згідно запису з трудової книжки від 01 вересня 2016 року державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».01 вересня 2016 року Донецьке будівельно-можнатжне експлуатаційне управління ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Донецьке будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ Українська залізниця» .

02 червня 2017 року позивача наказом від 02.06.2017 року № 1303/ДН-ос звільнено за згодою сторін за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (а.с. 12-16).

За змістом ст.77,78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На підтвердження позовних вимог невиплаченої заробітної плати,грошової компенсації за невикористану відпустку, позивач надала розрахунки заробітної плати ВП БМЕУ Донецьк СП «ДДЗП» філії «Дон.зал.»ПАТ , за період з березня 2017 року по 02 червня 2017 року в сумі 11 613,19 грн. ( за березень 2017 року - 2994,38 грн. - заробітна плата, за квітень 2017 року - 1656,70 грн. заробітна плата; за травень 2017 року - 1286,79 грн. заробітна плата; за червень 2017 року - 7675,32 грн. заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку (код нарахування 308) (а.с.17-20).

Вказані розрахунки не містять логотипу, печаток та штампів підприємства, яке видало такі довідки та не підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі. Походження поданих позивачем до позовної заяви документів (а.с.17-20) не відомо.

Інших будь-яких доказів в підтвердження того, що відповідач має заборгованість по заробітній платі перед позивачем не надано.

Таким чином, надані розрахунки заробітної плати ,грошової компенсації за невикористану відпустку,не можуть бути належними та допустимими доказами на підтвердження позовних вимог про наявність заборгованості АТ «Українська залізниця» за цей період перед позивачем.

Інших доказів того, що позивач виконував свої посадові обов`язки та йому було нараховано, але не виплачено заробітну плату не надано.

Роботодавець надав достатньо доказів щодо засвідчення факту припинення господарської діяльності,через що нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року . Натомість позивачем,не доведено належними і допустимими доказами в розумінні ч.6 ст.95 ЦПК України факту виконання нею певної роботи впродовж періоду з 16 березня 2017 року по 02 червня 2017 року або дотримання режиму використання часу знаходження працівників у простої,як наполягає позивач,не підтверджено офіційного джерела походження представлених суду першої інстанції доказів. Отримання позивачем в день звільнення трудової книжки не доводить наявності у роботодавця первісної документації щодо фіксації роботи позивача у певний час.

Сам по собі факт звільнення позивача не може бути підставою для задоволення позовних вимог,оскільки за положеннями ст.94 КЗпП України,ст.1 Закону України « Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу,а не за факт перебування у трудових відносинах. Розмір заробітної плати залежить ,зокрема,від результатів праці працівника та господарської діяльності підприємства.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України « Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України « № 996- XIV від 16 липня 1999 року,передбачено,підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. П.2.1,2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку,затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 (далі Інструкція № 88) ,передбачено ,що первинні документи-це документи,створені у письмовій або електронній формі,які містять відомості про господарські операції,включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Бухгалтерський облік підприємства повністю залежить від первинних документів,які оформлюються відповідно до Інструкції № 88. Наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489 затверджені та введені в дію типові форми первинної облікової документації підприємств,установ,організацій,а саме :1.П-1 «наказ (розпорядження) про прийняття на роботу, 2.П-3 «наказ (розпорядження) про надання відпустки»,3.П-4 »наказ(розпорядження) про припинення трудового договору(контракту), 4.П-5 «табель обліку використання робочого часу», 5.П-6»розрахунково-платіжна відомість працівника»,6.П-7»розрахунково-платіжна відомість(зведена). Для підприємства ,установ та організацій,які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах ,передбачених законодавством,відповідно до Закону України «Про оплату праці» здійснюється нарахування кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат,які включають основну та додаткову заробітну плату,інші заохочувальні та компенсаційні виплати,у тому числі в натуральній формі,за фактично відпрацьований час. На виконання законних вимог ,зокрема глав IV-VII КЗпП,на підприємствах,в установах,організаціях роботодавець зобов*язаний вести облік робочого часу. Такий облік дозволяє визначити кількість годин,відпрацьованих кожним найманим працівником. Підрахунок кількості відпрацьованого часу ведуть у табелі обліку робочого часу. Табель є підставою для нарахування працівникам заробітної плати,допомоги по тимчасовій непрацездатності,сум за період щорічних відпусток,інших виплат. Складений і підписаний відповідальною за ведення табеля особою та погоджений керівником організації табель подається до бухгалтерії. Табель обліку робочого часу-це поіменний список усіх працівників відділу,служби чи іншого структурного підрозділу або установи в цілому з відмітками про використання робочого часу протягом облікового періоду. Отже табель є документом,який дозволяє врахувати фактично відпрацьований співробітником час; первинним документом щодо обліку розрахунків з персоналом ;базою для статистичних розрахунків.

У зв*язку з відсутністю первинних документів у відповідача підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати неможливо.

Таким чином, доказів того, що позивач в період з березня по червень 2017 року виконував трудові обов`язки і йому була нарахована та не виплачена заробітна плата не надано, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні у зв`язку із їх недоведеністю, що не враховано судом першої інстанції.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема трудових, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини.

Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати заробітної плати, застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.

Згідно зі статтею 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах: від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.

Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України, яким тимчасово до реалізації пунктів 1 і 2 Мінського комплексу заходів від 12 лютого 2015 року, а також до повернення захоплених підприємств до функціонування згідно із законодавством України припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької і Луганської областей шляхом залізничного сполучення.

Виробничі підрозділи Регіональної філії «Донецька залізниця», а саме: Донецька дирекція залізничних перевезень, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення діяльності з 15 березня 2017 року (дати введення в дію вищевказаного рішення Ради національної безпеки і оборони України) припинили виконання своїх функцій із забезпечення перевізного процесу.

У зв`язку з захопленням 17 березня 2017 року невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Українська залізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку, у відповідача з 17 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої) до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

За цим фактом за заявою відповідача від 20 березня 2017 року порушено кримінальне провадження № 0000286 за ознаками статті 341 КК України «Захоплення державних або громадських будівль чи споруд».

Висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у зв`язку із цим антитерористичної операції). Із фактичним захопленням з 17 березня 2017 року адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьку (дати фактичного захоплення невстановленими озброєними особами виробничих та адміністративно-інформаційних потужностей підприємства) відповідач, у тому числі, фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних та ін., що підлягають до виплати на користь робітників як поточних виплат, так і виплат у день звільнення, та, будучи позбавленим можливості користуватися своїми коштами, здійснювати відповідні виплати, а також будь-які інші юридично значимі правові дії, на підставі яких могли б виникати чи припиняти свою дію певні правовідносини.

Втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться на території міста Донецька, Донецької області і Луганської області, які перебувають під контролем незаконних збройних формувань, у тому числі до первинних документів з обліку трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління вищезначеними структурними підрозділами і виробничими потужностями, що були закріплені за ним, а таким чином і припинене провадження господарської діяльності, знівелювала можливість ПАТ « Українська залізниця » виконати зобов`язання згідно зі статтями 47, 83, 115 і 116 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 11 613,19 грн., середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 03 червня 2017 року по 04 квітня 2019 року включно у сумі 90 887 , 28 грн., суд першої інстанції, не дав належної оцінки встановленим у справі обставинам та доказам, з урахуванням вимог статей 12, 81 ЦПК України, встановивши, що у трудових правовідносинах між відповідачем ПАТ «Українська залізниця» та його працівниками, зокрема з ОСОБА_1 виникли та дотепер існують обставини непереборної сили, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, що завдали збитків як підприємству в цілому, так і його працівникам, у період існування яких ПАТ «Українська залізниця» об`єктивно, з незалежних від нього причин було позбавлено можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, та дійшов помилкового висновку, що вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Нарахування заробітної плати та інших виплат проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелю обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії, за умови, що господарська діяльність здійснювалась.

Проте, достовірно встановлено, що у зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Українська залізниця», розташованих, зокрема у місті Донецьк, у відповідача з 20 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться у м. Донецьку перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Відповідач фактично відсутній за фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, зокрема, у м. Донецьк, і цей факт зумовлений поважними причинами. Відповідач не мав об*єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором.

Вказане свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815 , Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своєчасно своїх обов`язків.

Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

У ст.30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Встановити джерело виконання розрахунків, наданих позивачем у якості підтвердження розміру заробітної плати, неможливо.

Як вбачається з матеріалів справи, з 20.03.2017 року у працівників підприємства-відповідача немає доступу до адміністративної будівлі, виробничих об`єктів, документації підприємства, в тому числі, пов`язаної з нарахуванням заробітної плати.

Отже, надані позивачем роздруківки розрахунків заробітної плати за спірний період не є безспірним доказом на підтвердження існування заборгованості та її розміру.

Обставини щодо факту захоплення 17 березня 2017 року адміністративної будівлі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» в місті Донецьку не заперечуються сторонами та підтверджуються інформацією ЄРДР, до якого внесені відомості за №0000286 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.341 КК України.

Однак представлені позивачем докази були прийняті судом всупереч вимогам ст.95 ЦПК України.

Так, за змістом ч.ч.1,2,4,6 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Факт виконання певної роботи позивачем впродовж спірного періоду з 01 березня 2017 року по 02 червня 2017 року будь-якими належними і допустимими доказами в розумінні ч.6 ст.95 ЦПК України не підтверджений.

Відповідач з об`єктивних причин позбавлений можливості підтвердити або спростувати розмір заборгованості перед позивачем, адже первинні документи, необхідні для нарахування заробітної плати та всіх інших платежів, що належать до виплати працівникам при звільненні, зберігалися в бухгалтерії підприємства в адміністративні будівлі (м.Донецьк), оскільки використовувалися в оперативній діяльності останнього.

Між тим суд першої інстанції вважав доведеними вимоги позивача про стягнення заборгованості з заробітної плати - встановив розмір заборгованості і факт несвоєчасного розрахунку по заробітній платі.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального закону, зроблені висновки, які не відповідають встановленим у справі обставинам та неправильно застосовані норми матеріального права, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця», правонаступником якого є АТ «Українська залізниця», про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно п.п. 3.9. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні відносяться до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці.

Тобто, відповідно до п. 1 ч.1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору лише щодо позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 30.11.2016 року у справі № 6-1121цс16 щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції пункту 1 частини 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", стягнення заробітної плати, про що зазначається в пункті 1 частини 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI "Про судовий збір", не є тотожнім стягненню середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Статтею 141 ЦПК України, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні з апеляційною скаргою відповідачем сплачено судовий збір 2881,50 грн. (а.с.83). Однак за подачу апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1537,50 грн. (102500,47х1%=1025,0047 х 150% = 1537,50).Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2881,50 грн., підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь відповідача у розмірі 1363,30 грн. ( за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку) та підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України у розмірі 174,20 грн. ( за вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації). Сплачена відповідачем за платіжним дорученням № 1822490 від 07 травня 2019 року сума судового збору в більшому розмірі,ніж встановлено законом, у розмірі 1344 грн.(2881,50 грн.-1537,50 грн. = 1344грн.),при подачі апеляційної скарги на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року по справі № 221/5010/18 повертається,відповідно до ст.7 Закону України « Про судовий збір «, за клопотанням особи,яка його сплатила.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складала 102 500,47 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця» - задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 04 квітня 2019 року - скасувати повністю та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,яка народилася у м. Донецьку Донецької області , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою : АДРЕСА_1 ,фактичне місце проживання/перебування : АДРЕСА_2 на користь акціонерного товариства «Українська залізниця» () у відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1363 (одна тисяча триста шістдесят три) грн. 30 коп.

Судові витрати по сплаті судового збору, понесені акціонерними товариством "Українська залізниця", у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 174 (сто сімдесят чотири) грн. 20 коп. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 13 вересня 2019 року.

Судді: