РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Якуші Н.В.,

при секретарі судових засідань - Коваль А.О.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_7.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про зміну порядку спілкування з дитиною,

ВСТАНОВИВ:

06 червня 2019 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила змінити встановлений за рішенням Київського районного суду м. Харкова порядок участі батька дитини відповідача ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити наступний порядок участі батька - без присутності матері, визначивши наступний час: перша, третя субота та неділя кожного місяця з 09.00 год. до 19.00 год. за місцем реєстрації батька.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 05 листопада 2011 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від цього шлюбу вони мають малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтво про народження. 14 червня 2017 року Київським районним судом м. Харкова шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею. У листопаді 2017 року відповідач звернувся до суду з позовом про встановлення порядку спілкування дитини з батьком, який проживає окремо. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково. Встановлено наступний порядок участі батька ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 - без присутності матері, визначивши наступний час: перша, третя субота та неділя кожного місяця з 09.00 год. до 19.00 год. за місцем реєстрації або проживання батька; 20 календарних днів впродовж літнього періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком; 15 календарних днів впродовж зимового періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком. Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2018 року мотивувальну та резолютивну частини рішення суду від 24 травня 2018 року після слів перша, третя субота та неділя місяця з 09.00 год. до 19.00 год. доповнено наступним: «включаючи нічні години з 19.00 год. до 09.00 год. неділі». Відповідач протягом 2018-2019 р.р. зустрічався з сином, забирав дитину на кілька днів за своїм місцем реєстрації в м. Харкові та проживання в м. Києві. Однак, зазначила, що відповідач порушує графік зустрічей з дитиною. Так, 07 липня 2018 року вона була змушена звернутись з заявою до Київського ВП ГУ НП в Х/о у зв`язку з тим, що відповідач відмовлявся віддати сина та відмовлявся викликати сину лікаря. При цьому, звертала увагу суду, що на початок 2019 року сину встановлені захворювання: мінімальна мозкова дисфункція, синдром невропатії з гіперактивністю, ознаки підвищеної збудливості кори головного мозку, ознаки венозного стазу в вертебробазилярном басейні. Зазначила, що відповідач на теперішній час проживає в м. Києві, винаймає житло разом з дружиною та трьома дітьми. Третя дитина в родині відповідача народилася в травні 2019 року, а відповідно потребує підвищеної уваги, догляду, турботи, а надати увагу їх сину ОСОБА_6 у батька не має можливості. Також зазначила, що після тривалих відвідань батька у їх сина загострюються хвороби, починаються психічні розлади, напади хвороби, внаслідок чого він вимушений постійно приймати ліки, відвідувати лікаря та психолога. У своєму позові зазначала, що відповідач іноді зі своєю дружиною та дітьми приїздить до м. Харкова та бере сина на декілька днів до своєї квартири в АДРЕСА_1 , загальною площею 36 кв.м. Тобто, звертала увагу суду, що в одній маленькій кімнаті їх син вимушений ночувати з двома дорослими, двома дітьми та у їх сина не має місця для особистого простору, спального місця та інших умов для повноцінного перебування. Вказала, що вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням вибирати інші місця для зустрічі з дитиною та відмовитись на час лікування сина від зустрічей з дитиною за місцем проживання батька з великою новою родиною, але відповідач відмовляється, навіть знаючи про захворювання. Крім того, з моменту народження їх сина дитиною займається вона, всі візити до лікаря та щеплення завжди здійснюються нею, а батько за 7 років проживав з дитиною максимум 2-2,5 років і тому відрив на декілька днів від матері для малолітньої дитини з неврологічними особливостями є на її переконання травматичним.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2019 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого судового засідання на 05 липня 2019 року о 11 год. 30 хв.

01.07.2019 року через канцелярію суду відповідач надав відзив на позовну заяву відповідно до якого зазначив, що на час подання позову діє законне судове рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 07.06.2018 року по справі №640/17780/17 з того самого предмету спору та між тими самими особами. Позивачка не надала доказів настання обставин, внаслідок яких, діючи в найкращих інтересах дитини необхідно змінити порядок спілкування батька з дитиною, встановлений рішеннями попередніх судів. Підстави, на які вона посилається в своїй позовній заяві є необґрунтованими, не підтверджені належними та допустимими доказами. Зазначив, що дійсно проживає у м. Києві, однак він жодного разу не забирав дитину до себе за місцем проживання до іншого місця. Інформація про те, що він відмовлявся віддавати дитину та викликати сину лікаря 07.07.2018 року є неправдивою. 07 липня 2018 року він мав зустріч з сином за судовим графіком і не встигав повернути дитину у призначений час, запізнився на декілька хвилин, про своє запізнення повідомивши по телефону позивача заздалегідь. Вона використала це попередження та про його приїзду позивачка повідомила, що викликала поліцію. Дитина на той час не була хвора та не потребувала лікарської допомоги. Дитина була передана позивачці в присутності свідка ОСОБА_5 , який був поруч. Зазначив, що позивач грубо відібрала сина з рук та викинула з машини іграшки, що були подаровані дитині бабусею та дідусем та заявила дитині, що викликала поліцію та батька заберуть. Вказав, що така поведінка спровокувала дитячу істерику та сльози. Крім того, в березні 2019 року позивач разом з дитиною виїхала до Російської Федерації на канікули, а 03 квітня 2019 року дитина повернулась в Україну без матері. Позивач з невідомих причин залишилась в РФ ще до 20 квітня 2019 року. Зазначив, що він пропонував забрати сина до себе в м. Київ, але позивачка заперечувала. Він в цей час приїздив до м. Харкова, зустрічався з шкільними вчителями дитини, організовував трансфер дитини з дому до школи разом з усіма дітьми, вирішував інші питання стосовно налагодження побуту сина з бабусею, його навчання, спілкування з однолітками. Дитина захворіла ІНФОРМАЦІЯ_2 після відвідування психолога, він повідомив про це позивача по телефону. 21 квітня 2019 року позивач приїхала з РФ та забрала сина до себе. Зазначив, що він пропонував свою допомогу та вона передала перелік ліків, які необхідно було придбати, що він зробив та передав їй. Таким чином позивач протягом майже місяця не бачила дитину та не проживала з ним. Також, недостовірною інформацією є й те, що перебування ОСОБА_6 в його родині в м. Києві якимось чином впливає на його емоційний та фізичний стан. Зазначив, що у його сина є окреме спальне місце в квартирі в м. Харкові та всі умови для його проживання, що неодноразово підтверджувалося Актами огляду місця проживання дитини ДССД ХМР. Крім того, позивач навмисно вивозить дитину до Російської Федерації саме в дні зимових канікул, саме тоді, коли він за рішенням суду має право на спілкування з дитиною для відпочинку. Зазначив, що діючи в інтересах дитини він постійно пропонував позивачу допомогу, участь для проведення диспансеризації дитини, гроші, пропонував придбати поліс медичного страхування, організувати та оплатити відпочинок дитини та інше, але на всі пропозиції отримував відмову.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08 липня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі шляхом заборони відповідачу ОСОБА_3 вивозити малолітнього сина ОСОБА_4 за межі м. Харкова та зобов`язати проводити зустрічі та спілкування з дитиною виключно у денний час з 09 години до 19 години, було відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 25 вересня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 08 липня 2019 року залишено без змін.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 20 вересня 2019 року о 11 год. 00 хв.

Також 11.09.2019 року через канцелярію суду представником відповідача ОСОБА_7 були надані письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що висновок про наявність захворювань ОСОБА_4 згідно з наведеним доказом позивача нівелюється проведеним комплексом медичних досліджень за ініціативою відповідача ОСОБА_3 від 10.07.2019 року та 15.07.2019 року на платформі консультативно-діагностичної поліклініки НДСЛ «Охматдит». Доводи, наведені в позовній заяві суперечать доводам консультативних, діагностичних висновків, якими вона обґрунтовує наявність хвороби. Також, вказав, що спільний син сторін по справі знайомий з дружиною відповідача, дітьми та в них склалися теплі, довірливі стосунки. Під час зустрічей з сином відповідач перебуває без сім`ї, йому приділяється максимальна кількість уваги, тепла та піклування, забезпечуються найоптимальніші умови для розвитку та зростання.

16.09.2019 року через канцелярію суду надійшли письмові пояснення директора Департаменту служб у справах дітей, в яких зазначено, що Департамент не підтримує позовні вимоги ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що відповідно до ст.. 150, 153, 157, 159 СК України батьки зобов`язані та мають право виховувати дитину, дитина та батьки мають право на безпосереднє спілкування між собою. Департамент вважає, що встановлений рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.05.2018 року та додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07.06.2018 року порядок участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні малолітнього сина, відповідає інтересам дитини. Долучили письмовий висновок щодо розв`язання спору, в якому зазначено, що питання доцільності зміни порядку участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина, було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Батьки дитини були присутні на засіданні комісії та надали свої пояснення. Членами комісії були вивчені надані матір`ю та батьком медичні документи. Батькам малолітнього ОСОБА_4 було запропоновано провести психологічне тестування дитини з метою з`ясування емоційного стану хлопчика та відношення до кожного з батьків. Результати тестування свідчать про однакове емоційне ставлення до батьків, про потребу дитини у стабільності та передбачуваності. Дані обстеження свідчать про протестні форми поведінки, як спосіб маніпулювання, привернення уваги та емоційні втоми на фоні визначення батьками хто з них більш важливий для дитини. Враховуючи вік дитини, пояснення батьків дитини, надані документи та рекомендації Комісії, а також право дитини на безпосереднє спілкування з батьком, керуючись ст. 19, 153, 158 СК України, в інтересах дитини, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважав за недоцільне змінювати порядок спілкування та участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина, ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання, яке було призначене на 10.12.2019 року, не з`явилась, у своїх поясненнях, наданих нею у судовому засіданні, яке мало місце 15.11.2019 року, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, її представник ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_7 заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, був повідомлений своєчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування.

Суд, вислухавши пояснення сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та об`єктивно оцінивши письмові докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.11.2001 року по 14.06.2017 р.

Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.11).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 червня 2017 року у справі № 640/5893/17 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 05.11.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис №2129. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище « ОСОБА_2 » (а.с.22).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року у справі № 640/17780/17 встановлено наступний порядок участі батька ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 - без присутності матері, визначивши наступний час: перша, третя субота та неділя кожного місяця з 09.00 год. до 19.00 год. за місцем реєстрації або проживання батька; 20 календарних днів впродовж літнього періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком; 15 календарних днів впродовж зимового періоду для сумісного відпочинку та оздоровлення дитини з батьком (а.с. 18-20).

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2018 року мотивувальну та резолютивну частини рішення суду від 24 травня 2018 року після слів перша, третя субота та неділя місяця з 09.00 год. до 19.00 год. доповнено наступним: «включаючи нічні години з 19.00 год. до 09.00 год. неділі» (а.с.21).

Зазначені рішення суду набули законної сили.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_2 , суд визначає мотиви та норми права, які підлягають застосуванню.

А. Загальні принципи.

В даній ситуації Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про зміну способу спілкування відповідача з дитиною у бік зменшення часу на спілкування охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

При цьому, відповідно до статті 17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин.

Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Б. Застосування вказаних принципів в даній справі.

1). Чи здійснювалось втручання «згідно із законом».

Досліджуючи питання чи передбачено втручання у право відповідача «законом» Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї регулються нормами СК (статті 158-159).

Зокрема, відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Таким чином, право на спілкування з дитиною та участь у її вихованні того з батьків, хто не проживає спільно з дитиною та відповідно обов`язок того з батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні такого права є законодавчо закріплене та повинно реалізовуватись саме в прямих контактах з дитиною, тобто шляхом побачень з нею, що є основною формою особистого спілкування.

Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача шляхом зменшення встановленого за попереднім рішенням суду часу спілкування з дитиною, повинно мати законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

2). Чи відповідало втручання цілям передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції.

Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8.

В такій ситуації Суд звертає увагу, що позивач в судовому засіданні не змогла обґрунтувати належну мету, яку вона прагне досягнути зміною встановленого порядку участі ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні дитини і яким чином зменшення часу побачень відповідача із власною дитиною змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини.

3). Чи було втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним).

Визначаючи, чи був захід по втручанню у право відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти «інтереси дитини», є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України»).

Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити дійсне втручання у сімейні зв`язки батька з дитиною, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що «основні інтереси дитини» є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її вже сталих зв`язків із обома з батьків, крім випадків, коли батьки виявляється особливо непридатними та погіршують психологічний та емоційний стан дитини, її стан здоров`я; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Ще більш змістовний підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Так, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції.

Розкриваючи зміст даного принципу і підходи по його реалізації Комітет ООН з прав дитини в своїх Зауваженнях загального порядку № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню її інтересів (пункт 1 статті 3) сформулював такі підходи:

«Найкраще забезпечення інтересів дитини» - це право, принцип і правило процедури, які засновані на оцінці всіх елементів, що відображають інтереси дитини або дітей, в конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку:

по-перше, з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них в співвідношенні з іншими;

по-друге, з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечує юридичні гарантії та належну реалізацію цього права (пункт 46).

Комітет вважає за доцільне скласти невичерпний, не субпідпорядкований перелік елементів, які могли б розглядатися при проведенні оцінки найкращих інтересів будь-якою особою, відповідальною за прийняття рішень, якій належить визначати найкращі інтереси дитини. Невичерпний характер переліку елементів означає, що можна вийти за його рамки і розглянути інші фактори, що мають відношення до конкретних обставин, в яких знаходиться та чи інша дитина або група дітей. Всі фігуруючи у переліку елементи повинні бути прийняті до уваги і зважені з урахуванням обставин кожного випадку. Перелік повинен служити конкретним керівництвом, забезпечуючи при цьому гнучкість (пункт 50).

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи:

? Погляди дитини;

? Індивідуальність дитини;

? Збереження сімейного оточення і підтримання відносин;

? Піклування, захист і безпеку дитини;

? Вразливе положення;

? Право дитини на здоров`я;

? Право дитини на освіту.

Слід підкреслити, що базова оцінка найкращих інтересів - це загальна оцінка всіх відповідних елементів, що визначають найкращі інтереси дитини, зі зваженою оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими. Не всі елементи актуальні в кожному випадку, і в різних випадках різні елементи можуть використовуватися по-різному. Зміст кожного елемента неминуче буде неоднаковим залежно від конкретної дитини і конкретного випадку, в залежності від виду рішення і конкретних обставин; те саме стосується і значущості кожного елемента в контексті загальної оцінки.

Отже, повертаючись до обставин даної справи Судом встановлено, що відповідачу, як батьку малолітньої дитини в провину ставиться погіршення емоційного стану дитини, її здоров`я, порушення встановленого судом графіку спілкування та побачень із дитиною, що є правовою підставою для визначення іншого способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, що зазначила і позивач в позовній заяві.

Основним твердженням позивача є те, що після тривалих відвідань батька у їх сина загострюються хвороби, починаються психічні розлади, напади хвороби, внаслідок чого він вимушений постійно приймати ліки, відвідувати лікаря та психолога. Зі своєї сторони Суд не може покласти вказані твердження в основу для визначення іншого способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, оскільки належних та допустимих доказів того, що є будь-який взаємозв`язок між загостренням хвороб у дитині та його спілкуванням із батьком, суду не надано. Долучена до матеріалів справи медична документація щодо стану здоров`я малолітнього ОСОБА_6 лише доводить, що дитина знаходиться під наглядом лікарів з приводу встановлених у нього діагнозів. Щодо висновку психологічного обстеження малолітнього ОСОБА_4 , яке було проведено з метою виявлення психолого-емоційного стану дитини, то судом встановлено, що відповідно до зазначених висновків вбачається, що малолітній ОСОБА_6 переживає з приводу конфлікту батьків, що викликає у дитини побоювання за свою безпеку, спричинили емоційну невпевненість (а.с.197-198). Вказані висновки на переконання суду не доводять негативний вплив від спілкування дитини з батьком, навпаки, вони вказують на емоційне погіршення стану дитини саме через конфлікти між батьками, їх непорозуміння та намагання кожного з них бути більш значущим для дитини. Отже, посилання позивача на доведеність погіршення стану здоров`я дитини через відношення та існуючу психологічну атмосферу, в якій перебуває дитина, коли знаходиться поряд із батьком, є необґрунтованими. Більш того, судом вбачається, що відповідач також піклується про стан здоров`я дитини, про це підтверджується медичною документацією та відповідями лікарських установ, долучених відповідачем до матеріалів справи (а.с. 99, 141-154).

Так само не можуть бути беззаперечними доказами для зміни порядку спілкування та участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина відомості щодо розгляду скарг позивача на дії відповідача до правоохоронних органів щодо порушення відповідачем графіку спілкування з дитиною. Так, судом встановлено, що між сторонами у справі дійсно існує конфліктна ситуація з приводу виховання їх спільної дитини, яка в разі виникнення для обох сторін підстав для скарг та звернень, трансформується у активні дії кожного з них з метою фіксування порушень встановленого судом порядку зустрічей дитини із батьком. На переконання суду, такі дії батьків є лише наслідком того, що вони не можуть досягти між собою порозуміння, та не містять у собі умислу спричинити шкоду безпосередньо дитині.

Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про визначення іншого способу участі батька у вихованні дитини та спілкуванні з нею, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки), і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (наприклад див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»).

Зокрема, Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК).

Разом з тим, висновок, який міститься в матеріалах справи (а.с.187-188), його зміст про недоцільність зміни порядку спілкування та участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина є ґрунтовним, містить не лише посилання на пояснення батьків та вивчення наданих ними документів, а включає у себе результати психологічного тестування дитини з метою з`ясування емоційного стану хлопчика та відношення до кожного з батьків.

У зв`язку із чим, Суд бере його в основу рішення, оскільки вважає його суттєвим доказом, який свідчить про дійсне ставлення самої дитини до виниклої ситуації, містить аналіз наданих батьками пояснень та долучених ними документів.

Далі продовжуючи аналіз позовних вимог ОСОБА_2 для Суду є важливим питання, яким чином така юридична процедура (мається на увазі зміна порядку спілкування та участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина) змінить існуючу ситуація в бік покращення «положення дитини» та сприятиме реалізації її інтересів.

Так, позивач не навела в судовому засіданні відповідних обставин та дійсної необхідної мети зміни порядку спілкування та участі ОСОБА_3 у вихованні малолітнього сина.

Намагання позивача обмежити спілкування відповідача з сином у період канікул на переконання суду порушує не лише право батька, а й право дитини на спільний відпочинок з іншим з батьків, з яким він не мешкає, оскільки саме під час вільного від школи та занять часу дитини, коли є можливість відвідати нові місця, отримати нові враження, стосунки між сином та батьком можуть стати ще міцнішими.

Щодо обмеження місця зустрічей, які позивач просить встановити за рішенням суду, а саме визначити право відповідача зустрічатися з сином лише за місцем його реєстрації у місті Харкові, то суд вважає, що необхідність встановлення таких обмежень є недоведеною. Дійсно, судом встановлено, що у відповідача є нова родина, з якою він мешкає у м. Києві, проте доказів того, що відвідування батька за місцем його мешкання, або як наголошувала позивач, проведення деякого часу дитиною на робочому місці разом з батьком, негативно впливають на дитину, його емоційний стан та стан здоров`я, суду не надано. Доводи позивача не свідчить про порушення прав дитини, а лише є її емоційними висновками, суб`єктивними уявленнями і власною оцінкою щодо обставин зустрічей батька з дитиною, які вони відповідно до рішення суду мають право планувати самостійно.

Суд розуміє існування між сторонами неприязних відносин, що навіть вбачається від їх спілкування в судовому засіданні, але дані суперечки не повинні йти на шкоду дитині і можуть лише свідчити про взаємну неправильну поведінку сторін, про погіршення психологічного стану дитини саме від намагання позивача обмежити роль батька у житті рідного сина і ніяк не свідчать про необхідність зміни порядку спілкування та участі відповідача у вихованні малолітнього сина, навпаки наведене вимагає від обох з батьків зміни свого ставлення до спільної їх участі у вихованні дитини.

Аналізуючи особу відповідача Суд звертає увагу, що він має постійне місце роботи, регулярно та в достатньому розмірі сплачує аліменти на утриманні свого сина, в матеріалах справи відсутні докази того, що він притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї.

Суд наголошує, що роль батька у вихованні дитини є край важливою для неї і посідає одне із найважливіших місць у вихованні дитини.

Аналогічно в пунктах 60-61 згадуваних Загальних зауважень Комітету ООН з прав дитини закріплено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право «підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадку, коли це суперечить найкращим інтересам дитини».

Відповідно до статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Аналіз практики Верховного Суду показує, що, окрім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також необхідність приймати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб. Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Таким чином, в даній конкретній ситуації, Суд співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, Суд знаходить, що залишення без змін вже встановлений порядок участі батька у спілкуванні та вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 є кращим заходом для дитини ніж зворотне.

За вищевикладених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 78, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про зміну порядку спілкування з дитиною - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник позивача - ОСОБА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_3

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Представник відповідача - ОСОБА_7 , адреса для листування: АДРЕСА_5 .

Третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, адреса для листування: 61002, м. Харків, вул. Сумська 78.

Повний текст рішення складений 11 грудня 2019 року.

Суддя Н.В. Якуша