АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/9/19Головуючий по 1 інстанції - Пироженко В.Д.
Категорія: 304000000 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

за участю секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3; представник позивача - адвокат ОСОБА_2.;

відповідач - ОСОБА_5; представник - адвокат ОСОБА_6 ;

відповідач - ОСОБА_7; представник - адвокат ОСОБА_8;

треті особи - приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Черкаської області Алєксєєва І. Ю., - приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Черкаської області Фіщук С. О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 та апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Пироженко В.Д. у залі № 214 Соснівського районного суду м Черкаси 25 січня 2018 року о 12 год. 06 хв., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Черкаської області Алєксєєва Інна Юріївна, приватний нотаріус Фіщук Сергій Олексійович про визнання заповіту та договору довічного утримання недійсними, - :

в с т а н о в и в :

14.06.2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7, треті особи : приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Черкаської області Алєксєєва Інна Юріївна, приватний нотаріус Фіщук Сергій Олексійович про визнання заповіту та договору довічного утримання недійсними.

Позивач ОСОБА_3 позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є онуком ОСОБА_11, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач зазначає, що за свого життя його дід, ОСОБА_12 дуже хворів, та після перенесенного інсульту не міг себе обходити самостійно, пересувався лише в межах своєї квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно даних медичної довідки КНП «Пята Черкаська міська поліклініка» Черкаської міської ради від 25.03.2016 року ОСОБА_13 стояв на «Д» обліку з діагнозом гепералізований атеросклероз, ішемічна хвороба серця: атеросклеротичний кардиосклероз, гіпертонічна хвороба третього ступеню, в зв'язку з чим він потребував сторонньої допомоги. Піклування та допомогу ОСОБА_12 надавав його син - ОСОБА_14, який є батьком позивача, але ІНФОРМАЦІЯ_2 він раптово помер.

Позивач вказує, що його батько - ОСОБА_14, найняв ОСОБА_5 та ОСОБА_7 доглядати за ОСОБА_12 та оплачував їм обумовлену грошову винагороду за догляд батька. Після смерті свого батька ОСОБА_14 позивач намагався відвідати свого діда ОСОБА_12, щоб з'ясувати його потреби та надати йому необхідну допомогу. Проте виявилось, що дід потрапив під вплив своїх доглядальниць, які за вкрай короткий термін, користуючись незадовільним станом здоров'я ОСОБА_12, та деякими змінами в його психічному стані, викликаними перенесеним інсультом, раптовою смертю сина, налаштували діда проти онука.

Позивач ОСОБА_3 зазначає, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 змінили замки у квартирі діда, тому позивач не мав доступу до нього.

23.03.2016 року з приводу заміни замків та неможливості потрапити до діда у квартиру позивач звертався до Черкаського відділу Головного управління поліції в Черкаській області. На заяву позивача ОСОБА_3 30 березня 2016 року інспектором поліції ЧВНП в Черкаській області Чернишом В.В. був наданий висновок, що ніяких ознак кримінальних та адміністративних правопорушень ним не виявлено, при цьому зазначено що інспектор неодноразово виходив за вказаною адресою, де проживав ОСОБА_12, але йому ніхто двері не відкривав. Тому інспектор ні з ким не спілкувався, щоб з 'ясувати питання, викладені у заяві .

19.05.2016 року позивач також звертався із заявою до Департаменту соціальної політики виконкому Черкаської міської ради з проханням відвідати його діда ОСОБА_12, перевірити умови його проживання та забезпечення, склавши відповідний акт, але ніякої відповіді він не отримав.

02 червня 2016 року позивачу ОСОБА_3 зателефонував товариш його діда, який повідомив, що зі слів відповідача ОСОБА_5, дід знаходиться у лікарні, однак, перевіривши, позивач з 'ясував, що діда у лікарні не було. Потім позивач вирішив звернутись у відділ РАГСУ, щоб дізнатися, чи не зареєстрована смерть його діда. В органах РАГСУ повідомили, що ОСОБА_11 дійсно помер ІНФОРМАЦІЯ_1, і видали повторне свідоцтво про його смерть. Він намагався зв'язатися по телефону з відповідачами, але вони не відповідали на його дзвінки. Позивач ОСОБА_3 звернувся до Першої Черкаської державної нотаріальної контори, де йому повідомили, що 29.03.2016 року його дідом ОСОБА_12 складений заповіт на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_16 на квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, позивачу стало відомо, що його дід ОСОБА_12 уклав з відповідачами договір довічного утримання від 30.04.2016 року, згідно якого ОСОБА_12 передав відповідачам квартиру АДРЕСА_1 у власність по 1/2 частині кожній, а вони зобов'язувались його доглядати.

За вказаних обставин, складення заповіту 29.03. 2016 року, а 30.04. 2016 року укладення договору довічного утримання на користь відповідачів, які були доглядальницями діда, викликає сумніви у позивача ОСОБА_3 щодо вільного волевиявлення його діда стосовно написання заповіту та укладення договору довічного утримання, оскільки він є його єдиним онуком і завжди говорив, що свою квартиру дід залишить йому. До того ж у зв'язку з паралічем рук дідусь не міг навіть сам себе обходити, тим паче не міг і підписувати будь - які документи. Підтвердженням вказаного факту є копія нотаріально посвідченої довіреності від 18 квітня 2012 року, виданої на батькове ім'я, де чітко зазначено, що довіреність від імені дідуся підписується іншою особою, саме по причинні хвороби довірителя, де зазначено у зв'язку із паралічем рук довірителя, на його особисте прохання та за його дорученням в його присутності та нотаріуса довіреність підписана ОСОБА_17. Тому в позивача виникають сумніви, що даний договір про довічне утримання був оформлений згідно до вимог чинного законодавства та відповідав волевиявленню його діда на момент його укладення сторонами.

Позивач ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір довічного утримання серія та № 1118 від 30.04.2016 року, виданий приватним нотаріусом Алєксєєвою Інною Юрієвною, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_5, ОСОБА_7.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги та просив суд визнати недійсним договір довічного утримання серія та № 1118 від 30.04.2016 року, виданий приватним нотаріусом Алєксєєвою Інною Юрієвною, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_5, ОСОБА_7, визнати недійсним заповіт, укладений ОСОБА_12, зареєстрований в реєстрі за № 1411 від 29.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком Сергієм Олексійовичем на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2018 року позов ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано недійсним заповіт, укладений ОСОБА_12, зареєстрований в реєстрі № 1411 від 29.03.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком Сергієм Олексійовичем на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Визнано недійсним договір довічного утримання № 1118 від 30.04.2016 року, посвідчений приватним нотаіусом Алєксєєвою Інною Юрієвною, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 оскаржили рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 посилається, що, на її думку, вказане рішення є необґрунтованим та безпідставним, таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального і процесуального права. ОСОБА_5 звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховані покази двох нотаріусів, які є третіми особами у справі, і надавали покази у якості свідків, пояснивши, що ОСОБА_12 перебував у піднесеному настрої, він чітко розумів, що він робить, для кого він це робить, і чого бажає отримати від даних правочинів. Скаржник вказує, що крім показів нотаріусів, в ході судового розгляду справи був допитаний лікар, який здійснював нагляд за ОСОБА_12, і який також дав беззаперечні покази про стан ОСОБА_12, вважає ОСОБА_5 Тому під час вчинення оскаржуваних правочинів ОСОБА_12 розумів, що він робить, а дані покази вказаних свідків не свідчать про перебування ОСОБА_12 у стані, описуваному в експертизі, яка взята до уваги судом, при ухваленні рішення.

За таких обставин, ОСОБА_5 просить призначити по справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу психічного стану ОСОБА_11 у момент укладення заповіту та договору довічного утримання. Скаржник просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Черкаської області Алєксєєва Інна Юріївна, Фіщук Сергій Олексійович про визнання заповіту та договору довічного утримання недійсними та ухвалити нове рішення у даній справі, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту та договору довічного утримання недійсними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7, вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. ОСОБА_7 посилається на те, що експертний висновок № 31 від 26.01.2017 року не є допустимим доказом, через те, що експертиза, згідно до якої був складений висновок, не була проведена в межах даної цивільної справи, сторони були позбавлені надати експерту необхідні документи, та даний висновок експерта базується на припущеннях, що не допускається в експертизах даної категорії справ, про що свідчить відсутність у матеріалах експертизи лікарських висновків та/або діагнозу, який свідчив би про наявність психічного розладу, чи захворювання померлого ОСОБА_12 Також скаржник посилається на покази свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_17, які були допитані у суді першої інстанції, та які вказували, що ОСОБА_20 був доглянутий та чистий, вів себе адекватно, повністю усвідомлював значення своїх дій, особисто повідомив свідків про те, що уклав договір довічного утримання та заповіт на користь відповідачів.

ОСОБА_7 просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2018 року по справі № 712/7071/16-ц та постановити рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви позивача - ОСОБА_3 про визнання заповіту та договору довічного утримання недійсними.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справа підлягає розгляду апеляційному суду Черкаської області у відкритому судовому засіданні з повідомленням та участю сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з'явилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про визнання заповіту та договору довічного утримання недійсними, суд першої інстанції виходив з доведеності та обгрунтованості позовних вимог, посилаючись, що оцінює зібрані у справі докази, саме як доказ, що в момент підписання як заповіту, так і договору довічного утримання ОСОБА_12 не міг усвідомлювати значення своїх дій, оскільки сталося нервове потрясіння : раптова смерть його сина ОСОБА_14, який повністю піклувався про батька. Суд першої інстанції вказав, що згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Для визначення наявності стану, у якому перебуває особа на момент укладення угоди суд призначає судово - психіатричну експертизу, оскільки вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Сторони не заперечували проти проведення посмертної психолого - психіатричної експертизи у кримінальному провадженні, яке було відкрито за заявою позивача, тому за клопотанням у даній справі провадження було зупинено до проведення експертизи та експертиза не призначалась.

Згідно висновку судової-психіатричної експертизи № 37 від 26.01.2017 року, яка проведена в рамках кримінального провадження, зазначено, що на час підписання заповіту від 29.03.2016 року, договору довічного утримання від 30.04.2016 року, та в період, що передував до смерті у ОСОБА_11 відмічалися прояви психічного розладу у зв`язку з судинними захворюваннями головного мозку, наслідками перенесеного мозкового ішемічного інсульту з психоорганічними особистісними розладами, когнітивним зниженням, без продуктивної психопатологічної симптоматики та грубих дефіцитарних інтелектуально -мнестичних розладів, з відміченими після смерті сина проявами декомпенсації, загостренням емоційно-вольових і особистісних розладів, у вигляді опозиційності, ригідності, асенізації психіки та розгубленості, що істотно впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Таким чином, суд першої інстанції, оцінивши всі докази у сукупності, дійшов висновку, що ОСОБА_11 перебував в неналежному, несвідомому психічному стані під час підписання заповіту та договору довічного утримання, втративши сина, не маючи можливості самостійно забезпечувати свій догляд, належне харчування, вимушений був скласти заповіт, а згодом і укласти договір довічного утримання з своїми доглядальницями - відповідачами по справі, тому суд вважав, що за таких обставин та наявних у справі доказах, позов підлягає задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки такими, що відповідає обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи позивач, ОСОБА_3 є онуком ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно даних свідоцтва про смерть від 03.06.2016 року НОМЕР_2 ( т. 1 а.с.13).

ОСОБА_14, помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується даними свідоцтва про смерть, та є батьком позивача і рідним сином померлого ОСОБА_11, що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження ( т. 1 а.с.8,11).

З матеріалів справи також вбачається, що за життя ОСОБА_11, згідно заповіту від 19.01.2004 року, заповів своєму сину ОСОБА_14 квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль ВАЗ-2103, 1975 року випуску ( т. 1 а.с.69).

В подальшому, згідно довіреності від 18.04.2012 , посвідченої приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А.А. - ОСОБА_11 уповноважив ОСОБА_14 керувати, а також розпоряджатися належним йому автомобілем марки ВАЗ 2103, 1975 року випуску, кольору - св. синього, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_3, зареєстрований ОРЕВ ДАІ УМВС м. Черкаси 25 травня 1989 року ( т. 1 а.с.70).

Згідно даних медичної довідки КНП «П`ята Черкаська міська поліклініка» Черкаської міської ради від 25.03.2016 року, ОСОБА_11 стояв на «Д» обліку з діагнозом «Гепералізований атеросклероз, ішемічна хвороба серця: атеросклеротичний кардиосклероз, гіпертонічна хвороба третього ступеню. Також в даній довідці зазначено, що потребує постійного стороннього догляду ( т. 1 а.с.14).

Таким чином, із зазначеного вбачається та достовірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_12 хворів, та потребував сторонньої допомоги. Піклуванням за ОСОБА_12 займався його син, ОСОБА_14, який домовився з ОСОБА_5 доглядати за хворим батьком та оплачував обумовлену грошову винагороду за надані послуги.

ОСОБА_12, перебуваючи у пригніченому стані після смерті сина, розуміючи свій стан, коли він не міг обходитись без сторонньої допомоги, не маючи можливості самостійно забезпечувати свій догляд, належне харчування, вимушений був під впливом таких тяжких для себе обставин погодитись на умови відповідачів, які обмежили його спілкування з іншими особами, які раніше відвідували його у квартирі, скласти заповіт, а згодом і укласти договір довічного утримання з своїми доглядальницями - відповідачами по справі.

Апеляційний суд звертає увагу на показання свідка ОСОБА_22, який давав показання суду першої інстанції, про те, що знав ОСОБА_12 з 1987 року, спілкувався з ним, а після перенесеного інсульту купав та брив його. Він вказує, що останній раз купав його у квітні 2016 року. Саме ОСОБА_12 повідомив свідкові, що доглядальниці врізали додатковий замок у двері, приходять до нього лише на годину, та жалівся, що доглядальниці сказали йому про те, що викинуть його з квартири. Свідок звернув увагу, що ОСОБА_12 був у пригніченому стані після смерті сина.

Допитана як свідок ОСОБА_23 також пояснила суду, що ОСОБА_12 хворів, а зателефонувавши їй, повідомив, що до нього в квартиру вона попасти не зможе, так як замінені замки у квартирі. Він скаржився їй, що голодний, не доїдає.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що саме загострене сприяння свого становища, відсутність коштів на оплату доглядальниць, страх перед невизначеністю за своє майбутнє і неможливістю без сторонньої допомоги проживати у квартирі стали тим впливом на ОСОБА_12 , який змусив його у такому стані погодитись на умови відповідачів та підписати заповіт, а згодом укласти договір довічного утримання, оскільки інших осіб, які б підтримали його та надали догляд, до нього не допускали, помінявши замки.

Із пояснення приватного нотаріуса Фіщука С.О. в суді першої інстанції вбачається, що він на прохання однієї із відповідачів, не пам'ятає хто саме звернувся до нього про посвідчення заповіту, виїздив додому для посвідчення заповіту. Із тексту копії заповіту від 29 березня 2016 року, наявного у матеріалах справи, в якому зазначено, що проект заповіту складено у приміщенні контори приватного нотаріуса 9 годині і підписано в двох примірниках, але далі зазначено, що заповіт підписано о 10 годині власноручно у зв'язку із хворобою та похилим віком ОСОБА_12 Однак, звертаючи увагу на підпис і написані до підпису слова, які вкрай важко прочитати, то слід звернути увагу на доводи позивача, що раніше за діда, який не міг писати, бо не рухались руки, довіреність на ім'я ОСОБА_14 від 18.04. 2012 року підписувала інша особа (т. 1 а. с. 12), що дає підстави вважати, що він особисто не запрошував нотаріуса та висловлював свою волю щодо того, кому бажає заповісти своє майно, оскільки нотаріус прийшов із готовим надрукованим проектом заповіту, який посвідчувався у присутності відповідачів, які запросили приватного нотаріуса.

29.03.2016 року ОСОБА_11, на випадок своєї смерті заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 у рівних частках: ОСОБА_5 та ОСОБА_7. Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук С.О. удома у гр. ОСОБА_12, за адресою АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с.56).

В цей же день, 29 березня 2016 року приватний нотаріус Фіщук С.О. посвідчив довіреність , якою ОСОБА_12 уповноважував ОСОБА_5 та ОСОБА_7 представляти його інтереси у всіх без винятку установах і т.д. для оформлення всіх документів , необхідних для укладення договору довічного утримання на належну йому квартиру АДРЕСА_1 та отримувати всі правовстановлюючі документи , отримувати належне йому майно та кошти, в тому числі і пенсію ( т.1. а. с. 137 ).

Як вбачається із матеріалів справи відповідачі на підставі вказаного доручення зібрали пакет необхідних документів, однак звернулись вже до іншого приватного нотаріуса Алексєєвої І.Ю., яка посвідчила договір довічного утримання ( догляду ) також із виїздом по місцю проживання ОСОБА_12, хоча також зазначено, що договір складено у конторі приватного нотаріуса, а прочитано, підписано та посвідчено у звязку із похилим віком на дому, при цьому не вказано як у заповіті - у звязку із хворобою та похилим віком, що ще раз підтверджує, що нотаріус не зустрічалась із ОСОБА_12 до складання проекту договору довічного утримання, тому не знала у якому стані він перебуває, а уже складений примірник договору прочитала та посвідчила удома у квартирі ОСОБА_12

Так, 30 квітня 2016 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алеєксєєвою І.Ю. посвідчено договір довічного утримання, яким ОСОБА_11 передав у власність ОСОБА_5, ОСОБА_7 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а відповідачі зобов'язалися забезпечувати ОСОБА_11 утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. Даний договір також посвідчено у зв`язку з похилим віком довірителя на дому, за адресою АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с.57).

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачі, діючи в своїх інтересах щодо укладення договору довічного утримання, використали доручення, надане їм ОСОБА_12 для отримання всіх необхідних документів для укладення договору довічного утримання, оскільки згідно до вимог закону, а саме : ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або інтересах іншої особи, представником якої він є одночасно, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Відповідачі, скориставшись тяжкими обставинами, в яких перебував ОСОБА_12, маючи заповіт, вважали цього недостатнім для отримання майна ОСОБА_12 після його смерті, а тому ще і оформили доручення 29.03. 2016 року, яке дало їм право на отримання всіх необхідних документів, щоб на підставі отриманих правовстановлюючих документів укласти договір довічного утримання із ОСОБА_20 30.04. 2016 року, який незабаром помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується даними копії свідоцтва про смерть від 03.06.2016 року, НОМЕР_4

Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи у такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Під час апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання ОСОБА_5 про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено КП»Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня», що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Бехтерева 1.

Однак, згідно даних висновку судово-психіатричного експерта № 21 від 01.11.2018 року, психічний стан ОСОБА_11 на момент складання та підписання заповіту від 29 березня 2016 року та складання та підписання договору довічного утримання від 30 квітня 2016 року неможливо встановити у зв`язку з відсутністю в матеріалах цивільної справи та в медичній документації об`єктивної інформації про його психічний стан на цей період часу. Тому фактично висновок відсутній, оскільки експерти за наявних у справі документів не дали відповіді на поставлені у експертизі питання.

Згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз'яснено, що у випадках, коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об'єктивності експертного дослідження.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 16.06.2016 року позивач звернувся до Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області із заявою щодо шахрайських дій ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Дана заява була внесена в Єдиний реєстр досудових розслідувань. Постановою від 29.11.2016 року начальником відділення СВ Черкаського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області призначено в кримінальному провадженні посмертну психолого-психіатричну експертизу.

За клопотанням учасників справи ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси провадження у справі було зупинено до проведення вказаної експертизи, оскільки сторони у суді першої інстанції погодились на проведення даної експертизи у кримінальному провадженні.

Згідно даних висновку судової-психіатричної експертизи № 37 від 26.01.2017 року, яка проведена в рамках кримінального провадження, зазначено, що на час підписання заповіту від 29.03.2016, договору довічного утримання від 30.04.2016, та період, що передував до смерті у ОСОБА_11 відмічалися прояви психічного розладу у зв'язку з судинними захворюваннями головного мозку, наслідками перенесеного мозгового ішемічного інсульту з психоорганічними особистісними розладами, когнітивним зниженням, без продуктивної психопатологічної симптоматики та грубих дефіцитарних інтелектуально-мнестичних розладів, з відміченими після смерті сина проявами декомпенсації, загостренням емоційно-вольових і особистісних розладів, у вигляді опозиційності, ригідності, асенізації психіки та розгубленості, що істотно впливало на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

В досліджуваний період ( після смерті сина ОСОБА_14) в поведінці підекспертного ОСОБА_12 знайшли відображення фактори психологічної пасивності, довіри, залежності, відомості по відношенню до найближчого оточення, а саме доглядальниць ОСОБА_5 та ОСОБА_7 В цей період у підекспертного ОСОБА_12 були суттєві психотравмуючі переживання: страх за власне майбутнє, невизначеність, пригніченість та розгубленість, пов`язані з відсутністю грошей на оплату доглядальниць, загострене сприяння свого становища, песимістична оцінка свого теперішнього та майбутнього ( т. 1 а.с.193-203).

За вказаних обставин, коли апеляційним судом була призначена експертиза на клопотання відповідача для з'ясування питань щодо стану ОСОБА_12 на момент підписання заповіту та укладення договору довічного утримання, однак наданий висновок не дає змоги встановити його стан, так як експерти не змогли дати відповіді на поставлені питання, а наявний у матеріалах справи висновок експертизи був проведений у рамках кримінального провадження і не дає висновку про абсолютну неспроможність особи у момент підписання заповіту та договору довічного утримання розуміти значення своїх дій та керувати ними, але відповідачі не погоджуються із вказаним висновком. Проте, сторонами у суді апеляційної інстанції після дослідження висновку експертизи від 01.11. 2018 року, не заявлялось клопотання про призначення ще однієї експертизи, оскільки два висновки є різними, то суд апеляційної інстанції вирішує спір на підставі наявних у матеріалах справи доказах, наданих сторонами, яким дає оцінку, виходячи із обставин справи та доказів, які містяться у матеріалах справи.

Отже, апеляційний суд, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог апеляційних скарг відповідачів. Крім того, слід зазначити, що висновок судово-психіатричного експерта № 37 від 26.01.2017 року, складеного експертами Комунального закладу «Черкаська обласна психіатрична лікарня», на який послався суд першої інстанції, є лише одним із доказів, які в сукупності дали суду першої інстанції дійти висновку про задоволення вимог позивача та визнання недійсними заповіту та договору довічного утримання. Тому апеляційний суд вважає, що доводами апеляційних скарг не спростовано висновки суду першої інстанції щодо визнання недійсними заповіту та договору довічного утримання.

Згідно роз'яснення п. 16 Постанови Пленуму ВС України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № від 06.11.2009 року вказано, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо).

Як вбачається із показів свідка ОСОБА_19, дільничого лікаря 5 -ї поліклініки у суді першої інстанції, що він пам'ятає ОСОБА_12 із 1999 року, коли той хворів на гіпертонію, а у 2008 році відбувся інсульт. Свідок пояснив, що ОСОБА_12 не міг пересуватись по квартирі, чи тримав він ложку не знає. Розмовляв з ним останній раз 09.06. 2015 року, тоді хворий був адекватним, але потребував постійного догляду.

Із пояснення приватного нотаріуса Алексєєвої І.Ю. у суді першої інстанції вона вказує, що до неї звернулись відповідачі щодо посвідчення договору довічного утримання з виїздом на квартиру, оскільки ОСОБА_12 за станом здоров'я з'явитися не міг. Вона пояснила, що ОСОБА_12 був дуже хворою людиною, однак у договорі це не вказано при його посвідченні на дому. Нотаріус вказує, що рука у нього тремтіла, але він писав сам. Вона встановила його волевиявлення, так як він повідомив, що у нього нікого немає і він хоче зробити договір довічного утримання на доглядальниць .

У той же час, слід зазначити, що приватний нотаріус, бачачи такий стан ОСОБА_12, не пересвідчилась чи дійсно його стан здоров'я та самопочуття дозволяв без висновку лікаря зробити висновки, що він дійсно виявляє волевиявлення на укладення договору довічного утримання, і це відповідає його інтересам за тих обставин, в яких він перебував, оскільки ОСОБА_12 не міг бути без по сторонньої допомоги і догляду, та був залежним від осіб, які його доглядали на час укладення заповіту та договору довічного утримання.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладені норми права, обставини справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який дійшов до правильного висновку, розцінивши наявні в матеріалах справи докази того, що в момент підписання як заповіту, так і договору довічного утримання, ОСОБА_12 перебував у такому стані нервового потрясіння, що вимушений був підписати заповіт та договір довічного утримання.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доводи скаржника відносно того, що померлий ОСОБА_12 перебував у нормальному стані під час укладення спірних правочинів не можуть бути взяті до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, не містять чітких та достовірних підтверджень даного факту.

Доводи апеляційної скарги, що експертний висновок № 37 від 26.01.2017 року доданий до матеріалів справи є недопустимим доказом, оскільки він був проведений не в межах цивільної справи не дає підстав дійти висновку про задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду, оскільки матеріали справи містять інші докази, достатні для висновку, що дії ОСОБА_12 були вимішеними, під впливом тих тяжких обставин, які склалися на момент підписання заповіту та договору довічного утримання.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції помилково визнав обставину встановленою, яка не була доведена, та неправильно застосував ст. 225 ЦК України як підставу для визнання правочинів недійсними, не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами справи, тому не підлягають задоволенню. Також безпідставними є посилання скаржника, що суд помилково надав перевагу свідчень одних свідків іншим, оскільки у рішенні суду коротко зазначено показання свідків та суд дав їм належну оцінку, тому показання свідків, які пояснювали, що ОСОБА_12 був доглянутий та чистий, вів себе адекватно, усвідомлював значення своїх дій не дають підстав для висновку про скасування рішення суду першої інстанції за наявних у матеріалах справи доказах.

Інші доводи апеляційних скарг, наведені ОСОБА_7, ОСОБА_5, не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для задоволення доводів апеляційних скарг про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні вимог позивача.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційних скарг не є суттєвими, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Черкаського нотаріального округу Черкаської області Алєксєєва Інна Юріївна, Фіщук Сергій Олексійович про визнання заповіту та договору довічного утримання недійсними - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарг залишити за особами, які їх подавали.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий

Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Карпенко О.В.