Постанова

Іменем України

03 липня 2019 року

м. Київ

справа № 381/3838/14-ц

провадження № 61-6334св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «КуПол», ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року у складі судді Зуй Т. С. та рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Білоконь О. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «КуПол» (далі - ТОВ «Видавничий дім «КуПол»), ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ТОВ «Видавничий дім КуПол» укладено кредитний договір № VLV 845, відповідно до умов якого останньому відкрито відновлювальну кредитну лінію у розмірі 300 000 доларів США та 3 919,31 доларів США на оплату страхових платежів зі сплатою 13,6 % річних та терміном повернення до 11 червня 2010 року.

На забезпечення виконання позичальником умов цього договору 15 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, предметом якого є чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 96,3 кв. м, житловою площею 55 кв. м, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

У зв`язку з неналежним виконанням ТОВ «Видавничий дім КуПол» своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, розмір якої станом на 06 березня 2012 року становив 392 662,71 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України становить 3 137 375,04 грн, та 34 299,51 грн, на погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року і був чинним на час ухвалення рішення.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не врахував, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки вказаний закон не призупиняє дію будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, які визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог.

Водночас, вирішуючи вказаний спір, апеляційний суд виходив з того, що такий спосіб судового захисту прав іпотекодержателя, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, суперечить умовам договору іпотеки, укладеному між сторонами 15 червня 2007 року, та нормам статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», тому вимоги позивача не можуть бути задоволені.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість відмови у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Водночас, вказуючи на помилковість обраного позивачем способу захисту, апеляційний суд неправильно застосував статті 38, 39 Закону України «Про іпотеку».

При цьому посилання апеляційного суду на правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 14 вересня 2016 року у справі

№ 6-1219цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1625цс16, є необґрунтованими, оскільки ці правові висновки стосуються виключно спорів за позовами про визнання в судовому порядку права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», тоді як підставою звернення до суду з позовом у цій справі є норми статей 33, 38, 39 зазначеного закону.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подані.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк».

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року цивільну справу № 381/3838/14-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2018 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи: ТОВ «Видавничий дім «КуПол», ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанції

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди встановили, що 15 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ТОВ «Видавничий дім КуПол» укладено кредитний договір № VLV 845, відповідно до умов якого останньому відкрито відновлювальну кредитну лінію у розмірі 300 000 доларів США та 3 919,31 доларів США на оплату страхових платежів, зі сплатою 13,6 % річних та терміном повернення до 11 червня 2010 року.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки від 15 червня 2007 року, предметом якого є чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 96,3 кв. м, житловою площею 55 кв. м, яка належить іпотекодавцю на праві власності.

Пунктом 24 договору іпотеки передбачено задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», згідно з яким звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; продажу предмета іпотеки будь-якій особі та в будь-який спосіб, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від свого імені.

Встановлено, що станом на 06 березня 2012 року за ТОВ «Видавничий дім КуПол» рахувалася заборгованість у розмірі 392 662,71 доларів США, що в еквіваленті становила 3 137 375,04 грн, та 34 299,51 грн, яка складалася з: прострочена заборгованість за кредитом - 151 038,50 доларів США, що в еквіваленті згідно з установленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на 21 травня 2012 року становить 1 206 797,61 грн; прострочена заборгованість за відсотками - 132 016,61 доларів США, що в еквіваленті згідно з установленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США становить 1 054 812,71 грн, прострочена заборгованість за комісією -34 299,51 грн, пеня - 109 607,60 доларів США, що в еквіваленті згідно з установленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США становить 875 764,72 грн.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Правовою основою регулювання задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки є розділ V Закону України «Про іпотеку» і стаття 590 ЦК України, якими, зокрема, передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» визначено можливість вирішення сторонами іпотечного договору питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зі змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Положення наведених вище нормативних документів дають підстави для висновку, що всі необхідні дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна іпотекодержатель здійснює від свого імені, а не від імені іпотекодавців. Закон не передбачає такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця (іпотекодавців).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року за наслідками розгляду справи № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Також колегією суддів Великої Палати Верховного Суду зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту

Договір іпотеки від 15 червня 2007 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (пункт 24 договору).

Враховуючи наведене, позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права ПАТ КБ «ПриватБанк» на укладення від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем суперечать вимогам чинного законодавства України, умовам укладеного між сторонами іпотечного договору, а тому не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги про виселення є похідними від вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому такі вимоги можуть бути задоволені лише за умови задоволення основної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, оскільки такий спосіб захисту прав іпотекодержателя суперечить умовам договору іпотеки, укладеному між сторонами 15 червня 2007 року, та нормам статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Ю. В. Черняк