П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2019 року місто Київ

справа № 753/23005/18

провадження №22-ц/824/10509/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Махлай Л.Д., за участю секретаря судового засідання - Горак Ю.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ПАТ «Універсал Банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Сирбул О.Ф.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання кредитного договору, укладеного 7 березня 2008 року між ним та ВАТ «Універсал Банк», недійсним.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що кредитний договір укладено з порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів», а саме кредит було надано в іноземній валюті (швейцарські франки), при укладенні договору банк не надав йому інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Посилався на те, що у порушення законодавства банком була встановлена плата за ініціювання кредиту в сумці 943,5 швейцарських франків, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, якими заборонено банкам встановлювати платежі за дії, які банк здійснює на власну користь.

Перед укладенням договору банк не повідомив та не надав позивачу як споживачу банківських послуг умови кредитування, що вказує на недійсність договору на підставі ч.1 ст.215 ЦК України.

При укладенні договору банк недостовірно зазначив абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто ціну кредиту), в тому числі реальну відсоткову ставку, що свідчить про порушення банком ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів та п.3.3 Правил та відсутності у договорі істотної умови - детального розпису загальної вартості кредиту для споживача.

Банком було порушено п.3.8 Правил щодо попередження споживача, а саме не повідомлено споживача про те, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе останній.

У момент укладення кредитного договору позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору - ціни та розміру відсотків, а тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору суперечило його волевиявленню на укладення договору саме на таких умовах.

Ознакою обману є факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених, що має на меті отримання прихованого прибутку.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 21 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк» відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та визнати права споживача ОСОБА_1 порушеними шляхом визнання кредитного договору № 054-2008-601 від 7 березня 2008 року з додатками, укладеного між ним та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», недійсними. В апеляційній скарзі посилався на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, при винесення рішення суду не було досліджено всі обставини справи, що викладені позивачем у позовній заяві, суд при винесенні рішення керувався лише доводами ПАТ «Універсал Банк». А також при винесенні рішення було грубо порушені норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання представник ПАТ «Універсал Банк» не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.123), причини своєї неявки не повідомив, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що 7 березня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 054-2008-601, за умовами якого кредитор ВАТ «Універсал Банк» зобов`язується надати позичальнику ОСОБА_1 на умовах цього договору грошові кошти в сумі 54900 швейцарських франків, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, а також сплатити проценти а користування кредитом в розмірі 11,45% ( базова процентна ставка) річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Вказана сума договору дорівнює еквіваленту 268498 грн.94 коп. за курсом НБУ на день укладення цього договору, при цьому сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатися в цьому договорі лише в разі, якщо сума кредиту виражена в іноземній валюті. Крім того, сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору.

Відповідно до п.2.5 Розділу 2 кредитного договору, розмір щомісячного платежу встановлений в Графіку погашення кредиту, що викладений у Додатку № 2 до даного договору. Згідно вказаного графіку платежів (Додаток № 2 до кредитного договору № 054-2008-601 від 7 березня 2008 року) сторонами було погоджено розмір щомісячного платежу на рівні 582,66 швейцарських франків.

Пунктом 2.7 Розділу 2 кредитного договору передбачено, що нарахування процентів здійснюється щоденно за методом нарахування відсотків «30/360», починаючи з дати списання коштів із позичкового рахунку та зарахування на поточний рахунок позичальника, вказаний у п.2.1.3 договору, до дати повного погашення кредиту. Проценти нараховуються на фактичний залишок заборгованості позичальника (а саме: на суму кредиту, що не повернута кредитору), виходячи з кількості 30 днів у місяці й 360 днів у році. Дата остаточного погашення кредиту в розрахунок не включається.

Згідно з п.п.5.3.2 п.5.3 Розділу 3 кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит в сумі, вказаній у п.1.1 цього договору, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, а також у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за цим договором сплатити штрафні санкції та інші платежі, у строки та на умовах, що визначені цим договором.

Відповідно до п.8.5 Розділу 8 кредитного договору, уклавши цей договір, позичальник підтверджує, зокрема, що: до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та місцезнаходження кредитора - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування (зокрема, щодо можливої суми кредиту; строку, на який кредит може одержаний; мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення; необхідності здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями позичальника; типу процентної ставки (фіксованої, плаваючої тощо); переваг та недоліків пропонованих схем кредитування); орієнтовну сукупну вартість кредиту (з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту) тощо.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із їх безпідставності. При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед інших, договір містить положення про відсоткову ставку по кредиту, можливість зміни відсоткової ставки за користування коштами понад встановлений строк, валюту кредитування, строк та порядок повернення кредитних коштів. Підпис позивача міститься на кожному аркуші кредитного договору, останнім підписаний графік платежів, що свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними в ньому. Позивачем підписано Перелік та вартість супутніх послуг, що надаються кредитором, та пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту. Позивачем здійснювалась оплата грошових коштів по кредиту, що свідчить про те, що позивач погоджувався з усіма умовами кредитного договору, укладеним між ним та відповідачем, та виконував їх.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам матеріального права, доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до викладення обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, висновки суду першої інстанції не спростовуються.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час укладення договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (правова позиція, викладена Верховним Судом України у постанові від 25 вересня 2013 року у справі № 6-80цс13).

Пунктом 9.8 кредитного договору передбачено, що позичальник в день надання йому кредиту за договором сплачує кредитну плату за ініціювання кредиту в розмірі 943,50 швейцарських франків.

Оскільки зазначена сума є незмінною величиною, підлягає оплаті один раз - в день підписання договору, не впливає на затверджений сторонами графік платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати фіксовану суму, тому відсутні підстави вважати таку умову договору несправедливою і такою, що суперечить положенням ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що банк під час укладення договору ввів позивача в оману, не надавши реальної інформації про сукупну вартість кредиту та про реальну відсоткову ставку, не заслуговують на увагу, оскільки наявні в матеріалах справи документи дають підстави для висновку, що позичальник був ознайомлений з умовами договору, з відсотковою ставкою, сукупною вартістю кредиту. Посилання в апеляційній скарзі на ненадання банком перед укладенням договору споживачу необхідної інформації, передбаченої ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки за змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення та визнання договору недійсним доводи апеляційної скарги щодо відсутності згоди позичальника за всіма істотними умовами кредитного договору, оскільки відповідно до змісту ч.1 ст.638 ЦК України не досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч.1 ст.215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в тій частині, що банком порушені вимоги щодо ведення банківської діяльності, а саме Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 14 серпня 2003 року № 337, Постанови Правління НБУ від 17 червня 2004 року № 280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, оскільки невідповідність дій банку зазначеним нормативно-правовим актам під час виконання договору не може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги щодо нарахування банком зовсім іншого розміру (суми) відсотків, ніж передбачено умовами кредитного договору, що призвело до зміни розміру щомісячного платежу та загальної вартості кредиту, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки сам по собі факт застосування банком під час виконання кредитного договору відсоткової ставки, розмір якої є іншим, ніж визначено умовами кредитного договору, не може бути підставою для визнання договору недійсним, зазначені обставини можуть бути предметом розгляду при оскарженні дій банку, при оспорюванні заборгованості, за її наявності.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що договір був укладений внаслідок обману, що виразився в приховуванні банком важливої інформації щодо валюти кредитування, ціни та розміру відсотків, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються умовами самого договору, який містить умови щодо валюти кредиту, порядку її виплати, розмір відсотків за користування кредитом та за користування коштами понад встановлений строк, а тому відсутні підстави вважати, що банк як сторона договору замовчував існування обставин, що могли перешкодити позивачу укласти кредитний договір.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність, а тому підлягають відхиленню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 19 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

Л.Д. Махлай