Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 733/487/16-ц

провадження № 61-27797 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 ,ОСОБА_4 ,

третя особа - Ічнянський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 квітня

2017 року у складі судді Овчарика В. М. та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 серпня 2017 року у складі колегії суддів:

Страшного М. М., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Ічнянський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (далі Ічнянський РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області), про визнання права власності та витребування майна.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 23 вересня 1995 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 . Під час спільного проживання вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 72 814,62 грн, на виконання якого видано виконавчий лист, який перебував на виконанні в Ічнянському РВ ДВС ГТУЮ у Чернігівській області. Під час проведення виконавчих дій на спірну квартиру був накладений арешт та проведено його оцінку. У червні 2016 року за результатами проведених електронних торгів власником спірної квартири став ОСОБА_4

Вважала, що ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 без достатніх правових підстав, оскільки зазначена квартира належала їй та її чоловіку на праві спільної сумісної власності, а тому здійснювати стягнення на зазначене нерухоме майно було можливо лише на частку, що належала ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_4 є недобросовісним набувачем спірної квартири, оскільки на час проведення електронних торгів йому достовірно було відомо про те, що судом розглядається спір щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину квартири та звільнення її з-під арешту.

Посилаючись на наведене та те, що належна їй частка у праві власності на зазначену квартиру вибула з її володіння поза її волею, просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та витребувати її з незаконного володіння ОСОБА_4 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 квітня

2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 у порядку, встановленому для виконання судових рішень на законних підставах, а тому відсутні підстави для витребування 1/2 частки цієї квартири на користь позивача. В судовому засіданні ні позивач, ні відповідач ОСОБА_3 не надали переконливих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана ними у період шлюбу за їх спільні кошти та що отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_4 грошові кошти за договором позики були використані не в інтересах сім`ї.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 30 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 квітня 2017 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірної квартири і від нього не може бути витребуване майно на підставі статті 388 ЦК України.

Разом з тим, висновки суду першої інстанції про те, що, ні позивач, ні відповідач

ОСОБА_3 не навели переконливих доказів, що спірна квартира була придбана ними у період шлюбу за спільні кошти та що отримана

ОСОБА_3 у ОСОБА_4 позика була використана не в інтересах сім`ї, є помилковими, оскільки судом достовірно встановлено, що спірна квартира була придбана у шлюбі, а тому відповідно до статті 22 КпШС України та статті 60 СК України вона належить подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. Оскільки ОСОБА_1 не визнавала факт укладення ОСОБА_3 договору позики в інтересах сім`ї і відповідач ОСОБА_3 також заперечує факт отримання ним позики в інтересах сім`ї, а тому договір, укладений одним із подружжя не в інтересах сім`ї, не створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане не в інтересах сім`ї.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , у якій заявник просив скасувати рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 серпня 2017 року, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про застосування до спірних правовідносин статті 388 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 , будучи відповідачем у справі та достовірно знаючи про наявність спору щодо квартири АДРЕСА_1 , умисно затягував судовий розгляд з метою її придбання на електронних торгах, а відтак не є добросовісним набувачем. Зазначене узгоджується з правовим висновком Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеним в ухвалі від 03 лютого 2016 року у справі

№ 6-22577ск15, відповідно до якого власник зобов`язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою і не знав та не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Покупець також не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були у встановлену порядку визнані правомірними. Оскільки ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, власник відповідно до положень статті 387 ЦК України має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Суди попередніх інстанцій також не урахували положення статті 1212 ЦК України, відповідно до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Зазначена норма застосовується незалежно від того, чи було безпідставне набуття або збереження майна результатом поведінки набувача майна, потерпілого, чи інших осіб.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

21 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 вересня 1995 року.

17 січня 2000 року на підставі договору купівлі-продажу відповідач

ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 .

06 листопада 2015 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Ічнянського РУЮ Макаренка О. Г. накладено арешт на належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 на виконання виконавчого листа № 733/339/15-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 позики у розмірі 72 814,62 грн та понесених судових витрат у розмірі 728,14 грн.

09 березня 2016 року державний виконавець направив ОСОБА_3 повідомлення № 927/03-30 про оцінку арештованого майна: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , вартість якої становить 189 360,00 грн.

Відповідно до протоколу № 173468 проведення електронних торгів з продажу зазначеної квартири, що відбулися 06-08 червня 2016 року, переможцем торгів визнано ОСОБА_4 , якому 23 червня 2016 року на підставі акту про проведені електронні торги нотаріус видав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 22 вересня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 10 листопада 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів, протоколу, акту про реалізацію арештованого майна та свідоцтва про право власності, відмовлено.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Чинний ЦК України розрізняє два види незаконного володіння чужою річчю, що породжує різні цивільно-правові наслідки. Умови задоволення віндикаційного позову залежать від характеру незаконного володіння, в якому перебуває річ. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. У випадку, якщо набувач речі знав чи, принаймні, повинен був знати, що здобуває річ в особи, що не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним.

Вирішуючи питання чи є володінням набувача добросовісним судам належить виходити з презумпції його добросовісності. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача врегульовано частиною першою статті 388 ЦК України, якою передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, а саме:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, яким відповідають положення статей 12, 81 чинного ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи наведене, а також виходячи з принципу процесуальної рівності сторін, суд зобов`язаний оцінити належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності за правилами статті 212 ЦПК України 2004 року, якій відповідає стаття 89 чинного ЦПК України.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

ОСОБА_1 обгрунтовувала недобросовісність набуття ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що відповідач знав про наявність спору щодо Ѕ частки спірної квартири та вчиняв дії задля затягування судового розгляду (не з`являвся в судові засідання, подавав необгрунтовані клопотання про відкладення розгляду справи) з метою завершення реалізації спірної квартири на електронних торгах. Зазначені твердження є необгрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України передбачено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідач ОСОБА_4 відповідно до протоколу № 173468 проведення електронних торгів щодо продажу спірної квартири, які відбулися 06-08 червня 2016 року, став їх переможцем, на підставі якого 23 червня 2016 року йому було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Таким чином, спірна квартира була реалізована на електронних торгах в межах виконавчого провадження № 47606821 на підставі Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року та Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2015 року № 2710/5, чинного на час проведення електронних торгів. Відсутність порушень під час проведення електронних торгів підтверджена рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від

22 вересня 2016 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів, протоколу, акту про реалізацію арештованого майна та свідоцтва про право власності.

Посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій не урахували його доводів про те, що ОСОБА_4 не є недобросовісним набувачем, оскільки будучи відповідачем у справі достовірно знав про наявність спору щодо квартири АДРЕСА_1 , а тому умисно затягував розгляд справи з метою її придбання з прилюдних торгів, є безпідставними, оскільки у разі не реалізації спірного нерухомого майна на електронних торгах, державний виконавець відповідно до частини шостої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження»

1999 року зобов`язаний був запропонувати стягувачу ( ОСОБА_4 ) залишити за собою нереалізоване майно.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого у відповідній частині погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, яке було йому продано в порядку, встановленому для виконання судових рішень, а тому воно не може бути у нього витребувано.

Посилання позивача на правовий висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладений в ухвалі від

03 лютого 2016 року у справі № 6-22577ск15, про те, що покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були у встановлену порядку визнані правомірними, є безпідставними, оскільки у зазначеній справі обставини справи є відмінними від справи, що є предметом касаційного перегляду. До того ж, правовий висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловлений при розгляді іншої подібної за правовідносинами та правовим регулюванням цивільній справі, не є обов`язковим для Верховного Суду.

Неспроможними є і доводи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України, з огляду на встановлену судами попередніх інстанцій наявність правових підстав набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру.

Щодо доводів про набуття спірної квартири у шлюбу та належності її на праві спільної сумісної власності подружжя

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вказані положення відповідають змісту статей 60 та 63 СК України та частині третій статті 368 ЦК України.

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної статтею 22 КпШС України (статтею 60 СК України), майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Ураховуючи наведені вище положення законодавства, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини придбання ОСОБА_7 квартири

АДРЕСА_1 у шлюбі з ОСОБА_1 , апеляційний суд обгрунтовано визнав помилковим висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем придбання спірної квартири у період шлюбу за спільні кошти та належності її подружжю на праві спільної сумісної власності.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляді частині та рішення апеляційного суду ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги правильність висновків судів не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 400, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 квітня

2017 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 30 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко