Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 185/6994/15-ц

провадження № 61-5606св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: відділ у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпропетровську ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2017 року у складі судді Гаврилова В. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 25 серпня 2007 року зареєстрований шлюб між нею та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_4 .

Зазначала, що протягом семи років проживали як подружжя, вели спільне господарство, займалися вихованням доньки, втім через конфлікти та суперечки, які стали виникати у 2014 році, почали жити окремо та наразі донька проживає з нею в орендованій квартирі у зв`язку з переїздом із м. Донецька.

Вказувала, що подальше сумісне життя та збереження сім`ї неможливе, ОСОБА_2 погрожує викрасти дитину, жодної матеріальної допомоги не утримання доньки не надає, домовленості про добровільну сплату аліментів не досягнуто.

Посилаючись на те, що батько зобов`язаний утримувати дитину, подальше збереження шлюбу буде порушувати її інтереси та інтереси дитини, а остання повинна проживати з матір`ю, тому просила розірвати шлюб, укладений 25 серпня 2007 року між нею та ОСОБА_2 ; змінити її прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 »; встановити місце проживання дитини разом із матір`ю за місцем проживання матері; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з дня пред`явлення позову у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: відділ у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, служба у справах дітей Новокодацької районної у

м. Дніпропетровську ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, мотивуючи його тим, що 25 серпня 2007 року між ним та

ОСОБА_8 , зареєстрований шлюб, ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_4 .

Зазначав, що із січня 2013 року вони разом із донькою проживають окремо

від ОСОБА_1 та протягом тривалого часу донька проживала у батьків по черзі, за попередньою домовленістю.

Вказував, що із січня 2015 року дружина прийняла остаточне рішення покинути родину та пішла проживати до іншого чоловіка та наразі проживає на території Автономної Республіки Крим.

Посилаючись на те, що збереження родини неможливе, донька хоче проживати з ним у м. Одесі, де і проживала протягом деякого часу, а він може та має намір її утримувати, що повністю відповідає інтересам дитини, тому просив розірвати шлюб, зареєстрований 25 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_8 ; визначити місце проживання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 28 вересня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 19 червня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Розірвано шлюб, зареєстрований

25 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 988. Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 змінено на « ОСОБА_6 ». Визначено місцем проживання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості первісного позову.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2017 року скасовано. Позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Розірвано шлюб, зареєстрований 25 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом № 988. Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_1 змінено на « ОСОБА_6 ». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої доньки

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із 19 червня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. У решті позовних вимог

ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ні позивачем, ні відповідачем не надано висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, подання якого при розгляді цього спору є обов`язковим.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У березні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині визначення місця проживання дитини і стягнення аліментів та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції визначив місце проживання дитини разом із матір`ю, посилаючись на принцип статті 6 Декларації прав дитини, яка передбачає неможливість розлучення дитини з матір`ю, зазначаючи, що батьком не надано доказів того, що мати неналежно виконує свої обов`язки щодо виховання дитини, тобто суд фактично керувався презумпцією проживання дитини разом із матір`ю та переклав на батька обов`язок доведення так званих «виняткових обставин». Суди не вжили всіх належних заходів для отримання відповідного висновку органу опіки та піклування, натомість поставили у вину батькові відсутність такого висновку, що по суті є відмовою від належного розгляду та вирішення справи, чим порушено право особи на судовий захист та принцип правової визначеності. Крім того, оскільки дитина не проживала з матір`ю та не перебувала на її утриманні до травня 2016 року, то відповідно суди не мали права присуджувати аліменти на її користь за період із червня 2015 року по травень 2016 року, адже умовою присудження особі аліментів є проживання з нею дитини. Також зазначає, що ця справа містить виключно правову проблему, а тому на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У липні 2019 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , у якому заявник просив відхилити вказану касаційну скаргу, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, оскільки їх винесено з повним додержанням норм матеріального та процесуального права на підставі допустимих та належних доказів.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 01 липня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлені судами обставини

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 серпня 2007 року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області за актовим записом № 988 зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька, ОСОБА_4 .

Сімейні стосунки між сторонами не склалися та із 2014 року вони припинили сімейні відносини, проживають окремо.

Дитина, за домовленістю сторін, проживала по черзі з кожним із батьків.

У 2014 році дитина проживала разом зі обома батьками у місті Ялта.

ОСОБА_2 вважаючи, що ОСОБА_1 та її знайомий негативно впливають на дитину, без узгодження з ОСОБА_1 , виїхав з дочкою проживати до м. Запоріжжя, а потім до м. Одеси. Вказаний факт ОСОБА_2 підтвердив у судовому засіданні.

19 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та встановлення місця проживання дитини.

Із липня 2015 року малолітня дитина ОСОБА_2 проживала у м. Одесі. Батьком створювались належні умови проживання дитини.

Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Після ухвалення заочного рішення суду дитина проживає разом з ОСОБА_1 та знаходяться на її утриманні. Вказаний факт визнаний ОСОБА_2 .

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості первісного позову.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що ні позивачем, ні відповідачем не надано висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини та батьків, подання якого при розгляді цього спору є обов`язковим, тому апеляційний суд відмовив у задоволені вимоги як первісного, так і зустрічного позовів про визначення місця проживання дитини.

Проте із указаними висновками судів як першої, так і апеляційної інстанцій у частині вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини не можна погодитися з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Підходи, які застосовує суд, при визначенні місця проживання дитини

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Врахування думки дитини

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків.

Крім того, коли суд бажає вислухати думку дитини аби визначити її побажання щодо проживання з одним із батьків, та при цьому не травмувати психіку дитини та уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди.

Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб.

Щодо застосування принципу 6 Декларації прав дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява

№ 2091/13), Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі

№ 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та

від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу статті 6 Декларації прав дитини, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Тобто, при вирішені справ про визначення місця проживання дитини, суд не може будувати логіку свого рішення за принципом: визначити місце проживання дитини із мамою, якщо не встановлено виняткових обставин.

Щодо висновку органу опіки та піклування

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Отже, обов`язок подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору законом покладено на орган опіки та піклування, а не на сторону спору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

За загальним правилом, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте у справах про визначення місце проживання дитини, суд повинен встановлювати усі обставини, які мають значення та дають підстави визначитись із тим, що буде відповідати найкращим інтересам дитини, не обмежуючись лише обставинами, на які посилаються сторони у своїх вимогах чи запереченнях.

При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

При цьому захисту прав дитини та перевірки дотримання її прав та найкращих інтересів повинен сприяти не тільки той з батьків, з яким зараз знаходиться дитина, але й правоохоронні та інші державі органи в компетенцію яких входить перевірка інформації щодо дитини, її стану, місцезнаходження тощо.

Суд першої інстанції, визначаючи місце проживання дитини із мамою, обґрунтовував своє рішення тим, що виконання ОСОБА_2 належним чином своїх батьківських обов`язків не дає йому перевагу при вирішенні питання про місце проживання дитини, та застосував принцип 6 Декларації прав дитини.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині визначення місця проживання дитини та відмовляючи у цій частині у задоволенні первісного та зустрічного позовів, не вирішивши по суті спір у цій частині, виходив з того, що у матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування, а витребувати його від відповідного органу опіки та піклування не можливо, оскільки сторони змінюють своє місце проживання.

Ухвалюючи оскаржувані рішення, суди не встановили всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи: не встановили проживання з ким із батьків буде відповідати найкращим інтересам дитини, а отже, не можна вважати, що у цій справі суди виконали завдання правосуддя.

Відсутність висновку органу опіки та піклування щодо вирішення спору не може бути підставою для відмови у задоволенні позову щодо визначення місця проживання дитини. Посилання апеляційного суду як на підставу відмови у задоволенні позовів обох батьків про визначення місця проживання дитини на неподання ними висновку органу опіки і піклування, не можна вважати обґрунтованим, оскільки за змістом частини п`ятої статті 19 СК України такий обов`язок покладається на сам орган, а тому суд, сприяючи у виконанні завдань правосуддя, не позбавлений можливості зобов`язати відповідний орган, який бере учать у розгляді справи (частина шоста статті 57 ЦПК України), виконати свої функції та надати такий висновок.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції у межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, з урахуванням найкращих інтересів дітей.

Під час нового розгляду справи судам необхідно: вжити заходів для належної участі представників органу опіки та піклування у розгляді справи (надання письмового висновку щодо вирішення спору чи пояснень щодо причин неможливості надати такий висновок), встановити повно обставини справи, дослідити усі докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку актуальним доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, врахувати думки самої дитини ОСОБА_7 , 2008 року народження, оскільки останній вже виповнилося одинадцять років, та з урахуванням встановлених обставин визначити місце проживання дитини, виходячи із її інтересів.

Оскільки вирішення питання про стягнення аліментів на утримання дитини залежить від того, із ким буде проживати дитина, тому рішення суду у частині стягнення аліментів на користь позивача також підлягає скасуванню із направлення справи у цій частині на новий розгляд.

Щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання представникаОСОБА_2 - ОСОБА_3 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 403 ЦПК України.

Наведені представникомОСОБА_2 - ОСОБА_3 аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, у розумінні приписів частини п`ятої статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему, а тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню в частині визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 403, 404, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 28 вересня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 січня 2019 року у частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів та у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_11 , треті особи: відділ у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпропетровську ради, про визначення місця проживання дитини скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

Г. І. Усик

В. В. Яремко