КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року (суддя Писанець В.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про виключення з реєстру обтяжень рухомого майна,

встановила:

у червні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про виключення з реєстру обтяжень рухомого майна відомостей про обмеження відчуження автомобіля MERCEDES-BENZ, 230 Е, який належить йому на праві власності.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 20 березня 2012 року придбав вищезазначений автомобіль у ОСОБА_2 , а в подальшому йому стало відомо про те, що автомобіль перебуває в заставі на підставі договору від 13 грудня 2007р., укладеного ОСОБА_2 з ПАТ КБ «Приватбанк» у забезпечення виконання кредитного договору № HEWWAE000017353 від 13 грудня 2007р.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 січня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави. Рішеннями судів встановлено, що ОСОБА_2 у порушення умов п. 5.2.16 договору застави, ч. 2 ст. 586 ЦК України та ст. 17 Закону України «Про заставу» без згоди банку реалізувала заставний автомобіль, станом на момент купівлі-продажу транспортного засобу та розгляду судами вказаної справи, обтяження було відсутнє, а накладено лише 13 червня 2013 року, тому він є добросовісним набувачем майна, на яке безпідставно накладено арешт, чим порушено його право щодо розпорядження власністю.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 року позов задоволено. Виключено обтяження із Державного реєстру обтяжень рухомого майна (вид обтяження - приватне, тип обтяження: застава рухомого майна, відомості про обмеження відчуження: заборона відчуження, обтяжувач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», , дата реєстрації обтяження 13 червня 2013 року за № 13741874, об`єкт обтяження: інший транспортний засіб) з автомобіля MERCEDES-BENZ, 230 Е, 1997 року випуску, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить

ОСОБА_1 .

У поданій апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та не врахування того, що відповідно до витягу № 26139128 про реєстрацію в державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 08 лютого 2010 року було накладено арешт на все майно ОСОБА_2 , відомості про обмеження відчуження: заборонено відчужувати, банк як заставодержатель дозволу на вчинення будь-якого правочину не надавав, заборона на відчуження скасована не була, а тому позивач незаконно набув у власність спірний автомобіль.

Також відповідач зазначає, що згідно довідки МВС України Управління Державтоінспекції УМВС України в Херсонській області від 25 листопада 2009р. на автомобіль накладено арешт, тому є всі підстави вважати, що ОСОБА_2 продала автомобіль незаконно, з грубим порушенням норм законодавства та умов договору застави, а позивач не є добросовісним набувачем.

Крім того, відповідач звертає увагу, що позивач не надав доказів, які б підтверджували його право власності на автомобіль; станом на 12 липня 2019р. ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати кредиту, а даним рішенням банк позбавлено заставного майна, на яке може бути звернено стягнення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважаючи її доводи безпідставними, а висновки суду такими, що відповідають матеріалам та обставинам справи.

Позивач та відповідач, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.123, 124), у судове засідання не з`явилися, представник відповідача ОСОБА_3 подала до суду клопотання про відкладення судового засідання, посилаючись на зайнятість в іншому судовому засіданні, проте, будь-яких доказів до клопотання не додала.

Враховуючи, що відповідач є юридичною особою, має можливість направити для участі у розгляді його ж апеляційної скарги іншого представника, що підтверджується доданою до клопотання копією довіреності на ім`я адвоката Куценка О.В . , будь-яких доказів занятості та неможливості явки представника ОСОБА_3 у судове засідання 10 вересня 2019 року до клопотання не додано, колегія суддів вирішила, що причини неявки представника відповідача є неповажними і на підставі ст. 372 ЦПК України розглянула справа у відсутність учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що з 20 березня 2012 року автомобіль MERCEDES-BENZ, 230 Е, державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 25 травня 2017 року 13 червня 2013 року зареєстровано обтяження на вказаний автомобіль на підставі договору застави автотранспорту від 13 грудня 2007 року, укладеного ПАТ КБ «Приватбанк» з боржником ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є добросовісним набувачем транспортного засобу, на час його придбання позивачем відомості про його обтяження до реєстру внесені не були, а відтак на підставі ст. 344 ЦК України позивач набув на нього право власності.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1 Закону України «Про заставу» застава є способом забезпечення

зобов`язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої вимоги іншій особі або переведення боргу, який виник із забезпеченої застави.

Разом з тим, зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

За змістом статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Аналіз наведених норм та встановлені фактичні обставини у справі, дозволяють дійти висновку, що позивач є третьою стороною у правовідносинах, що випливають з договору застави, а тому за відсутності відповідного запису в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, він є добросовісним набувачем, оскільки не знав і не міг знати про наявність договору, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2

Реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому вона зберігає чинність при переході власності предмета застави до іншої особи, але в такому випадку має значення факт здійснення реєстрації такого обтяження у відносинах, що виникають з третіми особами.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

У разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна.

Обтяжувач, права якого порушені внаслідок дій боржника, визначених цією

статтею, вправі вимагати від боржника відшкодування завданих збитків.

З довідки Вознесенського ВРЕР ДАІ в Миколаївській області від 20 грудня 2012 року вбачається, що автомобіль MERCEDES-BENZ, 230 Е, державний номер НОМЕР_3 , 11 липня 2008 року був зареєстрований у Херсонському ВРЕР ДАІ УМВС за ОСОБА_5 і на момент реєстрації ТЗ обмежень не мав.

Також у довідці зазначено, що на час реєстрації автомобіля за ОСОБА_1 (20 березня 2012р . ), автомобіль обмежень не мав.

Під час розгляду Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення, було встановлено, що у забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, 13 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір застави рухомого майна, предметом якого був автомобіль MERCEDES-BENZ, 230 Е, державний номер НОМЕР_4 .

11 липня 2008 року зазначений автомобіль на підставі договору купівлі-продажу був придбаний ОСОБА_5 , який 28 жовтня 2011 року зняв автомобіль з реєстрації в ДАІ та 20 березня 2012 року продав його ОСОБА_1 , який зареєстрував своє право власності в органах ДАІ 20 березня 2012р.

Судом також було встановлено, що на момент відчуження автомобіля у 2008 році та у 2012 році у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні відомості про обтяження.

На підставі вищезазначених обставин рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2013 року відмовлено ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет застави.

Отже, встановивши, що на час відчуження спірного автомобіля боржником, у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були відсутні відомості про обтяження, суд першої інстанцій прийшов до правильного висновку, що позивач набув право власності на транспортний засіб без обтяжень.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Установивши, що 13 червня 2013 року накладено обтяження на належний позивачу на праві власності автомобіль, який він набув на законних підставах 20 березня 2012 року, тобто обтяження були встановлені після укладення договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим позивач позбавлений можливості здійснювати право власності на власний розсуд, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги, що згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 8 лютого 2010 року було накладено арешт на все майно ОСОБА_2 , у тому числі і на спірний автомобіль, належними доказами не підтверджені, так як такого витягу відповідач ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надав, а згідно витягу, наданого позивачем, обтяження на спірний автомобіль банк зареєстрував тільки 13 червня 2013 року (с.с.48-49).

Крім того, з рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 спірний автомобіль було відчужено ще 11 липня 2008 року.

З наданої суду першої інстанції копії постанови державного виконавця про арешт майна боржника ОСОБА_2 вбачається, що такий арешт був накладений тільки 14 вересня 2015 року під час виконання рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» (с.с.74-75).

Посилання у апеляційній скарзі на те, що згідно довідки Управління Державтоінспекції УМВС України в Херсонській області від 25 листопада 2009 року на спірний автомобіль накладено арешт, належними доказами не підтверджено, так як такої довідки ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції відповідач не надав, а згідно листа Вознесенського ВРЕР ДАІ в Миколаївській області від 20 грудня 2012 року на момент реєстрації ТЗ 11 липня 2008 року та зняття з реєстрації ТЗ 28 жовтня 2011 року обтяжень автомобіль не мав (с.с.47).

Та обставина, що ОСОБА_2 продала автомобіль з порушенням умов договору застави, не може бути підставою для висновку, що позивач є недобросовісним набувачем спірного автомобіля.

Крім того, відмовивши відповідачу у зверненні стягнення на предмет застави, суд виходив з того, що у даному випадку для ОСОБА_1 застава не зберігає свою силу, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу запис щодо обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна був відсутній, позивач набув майно на підставі відплатного договору, а відтак є добросовісним набувачем.

Посилання на те, що позивач набув право власності на автомобіль з порушенням вимог діючого законодавства є безпідставними, оскільки правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 має заборгованість перед банком, а суд своїм рішенням позбавив банк заставного майна, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судовим рішенням банку відмовлено у зверненні стягнення на предмет застави.

Разом з цим, суд першої інстанції безпідставно посилався у мотивувальній частині рішення на положення статті 344 ЦК України та зазначив, що позивач набув право власності на підставі вказаної норми матеріального права, так як позивач на вказані обставини у позові не посилався, зазначав, що придбав автомобіль на підставі договору купівлі-продажу, який у встановленому законом порядку недійсним не визнаний, а відтак правовідносини сторін не можуть регулюватися ст. 344 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин, з мотивувальної частини рішення підлягає виключенню посилання на статтю 344 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані сторонами докази, однак неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає зміні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 травня 2019 рокузмінити.

Виключити з мотивувальної частини рішення суду посилання на статтю 344 ЦК України.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк