ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2167/19

Головуючий у першій інстанції - Кухта В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1485/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

особа, яка подала скаргу: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

оскаржується рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 вересня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

прізвище судді: Кухта В. О.; місце ухвалення рішення: м. Чернігів;

УСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 20.02.2013 в сумі 67973 грн 47 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач послався на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, що призвело до виникнення станом на 30.06.2019 року вказаної вище заборгованості.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 вересня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у сумі 123 грн. 64 коп. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про стягнення заборгованості в повній сумі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до постановлення незаконного рішення.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції, в порушення приписів ч.4 ст. 263 ЦПК України, не враховував висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 666/388/16-ц, відповідно до яких саме по собі посилання відповідача на неознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.

Вказувало, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків за кредитом, оскільки ця умова є істотою умовою договору при наданні кредитних коштів та відповідає правилам ч. 1 ст. 1048, ст. 1054 ЦК України.

Зазначало, що оскаржуване рішення суперечить принципу платності кредитного договору та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги посилаючись на те, що суд першої інстанції постановив законне та обґрунтоване рішення. Вказувала, що позивачем у справі до ухвалення рішення судом першої інстанції у позасудовому порядку а також до апеляційної скарги було додано нові докази, які не були подані до суду першої інстанції в порядку, встановленому законом, а тому не можуть бути взятими до уваги. Матеріали справи не містять відомостей про те, що подані позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов є саме тими документами з якими ознайомився та погодився відповідач до підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а тому посилання суду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17) є таким, що відповідає положенням процесуального права.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України за правилами спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Судом у справі встановлено, що 20.02.2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, згідно до якого банком було надано відповідачеві в користування кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхо підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У вказаній анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також про те, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Посилаючись на те, що Заява, в сукупності з тарифами, а також умовами та правилами надання банківських послуг складають умови кредитного договору, який відповідач не виконує, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість, що виникла станом на 30.06.2019, в сумі 67973,47 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 123,64 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 59040,35 грн., заборгованість за пенею та комісією в сумі 5096,46 грн, штрафу в сумі 3713 грн 02 коп. Оскільки відповідачем кредитні зобов`язання не виконані, сума боргу підлягає примусовому стягненню.

Положеннями ч.1 ст.634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі всім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Зі змісту анкети-заяви позичальника від 20.02.2013 року, підписаної сторонами, судом було встановлено, що в цьому документі процентна ставка не зазначена, відсутні умови та порядок її зміни. Також, в ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді неустойки (пені, штрафу).

Більш того, що доданий до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису відповідача, а тому висновок суду першої інстанції про те, що зазначені документи не можна розцінити як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 20.02.2013 року шляхом підписання анкети-заяви, є таким, що відповідає доказам, поданим суду першої інстанції.

Роздруківка з сайту позивача також належним доказом у даній справі бути не може, оскільки достовірно не підтверджує умов надання банком відповідачеві кредитних коштів.

Задовольнивши позов АТ КБ «ПриватБанк» лише в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 123,64 грн, суд першої інстанції дійшов правильного висновку виходячи з того, що фактично отримані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» повернуті не були, а тому підлягають стягненню в примусовому порядку у відповідності з положеннями ст.. 1050, 1054 ЦК України.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом, пені та штрафу обґрунтовано були залишені судом першої інстанції без задоволення, виходячи зі змісту Анкети-заяви та правової позиції, сформульованої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17), яка підлягала застосуванню у відповідності з правилом ч.4 ст. 263 ЦПК України.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт ««Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем, про що нею було зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, та не містять її підпису, тому вони не можуть бути розцінені як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 20.02.2013 року шляхом підписання заяви-анкети.

Доводи апеляційної скарги про те, що підписуючи анкету-заяву відповідач погодилась з тим, що ця заява, разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить Договір про надання банківських послуг, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки з поданих документів неможливо встановити з якою саме Пам`яткою, Умовами та Тарифами була ознайомлена та погодилась ОСОБА_1 .

Посилання на те, що суд незаконно звільнив відповідача від сплати процентів за користування кредитом, чим грубо порушив права кредитора, також не можуть слугувати підставою для скасування рішення, оскільки договором, підписаним сторонами, не було встановлено розміру та порядку одержання процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності за неналежне виконання зобов`язань за договором.

АТ КБ «ПриватБанк» посилався також на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 755/2720/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 666/388/16-ц, відповідно до яких, саме по собі посилання відповідача на неознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, в якому підпис його сторін не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Зазначена позиція апелянта не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції під час вирішення справи врахувавши всі її обставини, вірно застосував іншу правову позицію, сформульовану Великою Палатою Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19).

Зважаючи на наведене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, пенею та штрафом за несвоєчасне погашення кредиту.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 315, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 вересня 2019 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Голова судового засідання: Судді: