ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Херсон

Номер справи: 663/2294/17

Номер провадження: 22-ц/819/291/18

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л.А. (суддя-доповідач),

суддів: Бездрабко В.О.,

Вейтас І.В.,

секретар Зварич С.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 09 жовтня 2018 року у складі головуючого судді Клімченка М.І., повний текст рішення складено 18 жовтня 2018 року,

встановив:

23 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що 08 травня 2013 року ним видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Власенко І.І., реєстраційний № 302, якою уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 представляти його інтереси та розпоряджатися (продати, обміняти, віддати в іпотеку, оренду, найм тощо), за своїм розсудом із визначенням будь-яких умов, строків, сум тощо, щодо належного йому житлового будинку та земельною ділянкою під цим будинком, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 або подарувати вищевказане нерухоме майно на ім'я ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На виконання даного договору доручення 12 липня 2013 року були укладені договір купівлі-продажу житлового будинку за погодженою ціною 234595,00 грн. та договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0557га, кадастровий номер НОМЕР_1 за погодженою ціною 163630,00грн.

За умовами договорів купівлі-продажу, грошові кошти у розмірі 398225,00грн. були сплачені покупцем продавцю в повному обсязі до підписання сторонами цих договорів. Восени 2013 року ОСОБА_3 передала частину грошей в сумі 25000грн.

27 вересня 2016 року видану на ім'я відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 довіреність ним скасовано. Проте, на даний час звіту про виконання доручення позивачу не надано, грошові кошти одержані у зв'язку з виконанням доручення позивачу в повному обсязі не передані. Враховуючи зазначене позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за період з 28 вересня 2016 року по 22 жовтня 2017 року у розмірі 446322,90 грн.

Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 09 жовтня 2018 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що позивач ОСОБА_7 ще станом на осінь 2013 року дізнався про порушення свого права, проте з позовом до суду звернувся лише 23 жовтня 2017 року, у зв'язку з чим позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення вимог судом не враховано, що за умовами договору доручення не було встановлено строк (термін) передання позивачеві повіреними одержаного на виконання договору майна, то до скасування доручення у повірених не виникало зобов'язання передати позивачеві грошові кошти, а тому до 27 вересня 2016 року права позивача жодним чином порушені не були. Враховуючи зазначене, перебіг позовної давності починається з моменту невиконання відповідачами, як повіреними, обов'язку передати грошові кошти, які були отриманні за умовами укладених ними від його імені договорів, тобто з моменту припинення дії договору доручення, а саме з 28 вересня 2016 року. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_4 не зверталась до суду з заявою про застосування наслідків спливу позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначили, що судове рішення винесено законно та з дотриманням норм чинного законодавства, доводи апеляційної скарги є безпідставними. Просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 та його представник - адвокат ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали за обставинами викладеними у скарзі. Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_3 та її представник - адвокат ОСОБА_9, приймаючи участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, зазначили, що на їх думку рішення суду є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

ОСОБА_4 будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не повідомила.

Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що довіреністю, посвідченою 08 травня 2013 року приватним нотаріусом Скадовського нотаріального округу Херсонської області Власенко І.І. за реєстровим №302, ОСОБА_2, уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4, кожного окремо та самостійно один від одного представляти його інтереси та розпоряджатися (продати, обміняти, віддати в іпотеку, оренду, найм тощо), за своїм розсудом із визначенням будь-яких умов, строків, сум тощо, щодо належного йому житлового будинку та земельної ділянки під цим будинком, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 або подарувати вищевказане нерухоме майно на ім'я ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно вказаної довіреності позивач уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4 самостійно та окремо один від одного укладати (розривати) всі дозволені законом правочини (угоди) щодо вказаного майна, зокрема підписувати будь-які договори відчуження, з визначенням в усіх випадках строків, ціни та інших умов договору на свій розсуд; провадити розрахунки по укладених угодах; отримувати належні йому майно, гроші за укладеними угодами тощо (а.с.4-5).

12 липня 2013 року ОСОБА_4 діючи від імені ОСОБА_2 на підставі вказаної довіреності уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Скадовського нотаріального округу Херсонської області Власенко І.І. за реєстровим №516 та договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Скадовського нотаріального округу Херсонської області Власенко І.І. за реєстровим №518.

За умовами договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_4, діючи від імені ОСОБА_2, продала і передала покупцю - ОСОБА_3 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За погодженням сторін, відповідно до п.3 Договору, продаж вчинено за 234595,00грн., які покупець сплатив продавцю в повному обсязі до підписання сторонами цього договору (а.с.6).

За умовами договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4, діючи від імені ОСОБА_2, продала і передала покупцю - ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0557 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Продаж земельної ділянки, згідно п.2.1 Договору, вчинено за погодженням сторін за 163630,00грн., які покупець сплатив продавцю в повному обсязі до підписання сторонами цього договору (а.с.7).

Своїм підписом як під Договором купівлі-продажу житлового будинку, так і під Договором купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4, як представник ОСОБА_2, підтвердила факт повного розрахунку покупцем за продане нерухоме майно.

Восени 2013 року позивач отримав частину грошових коштів, в сумі 25 000.00грн., від продажу належного йому нерухомого майна. Оскільки вказана обставина визнана сторонами, а суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільного їх визнання, згідно вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, ця обставина доказуванню не підлягає.

З дня вчинення правочину 12 липня 2013 року ОСОБА_4, діючи як повірена особа не передала останньому, як довірителю та власнику відчуженого майна, отримані від покупця решту коштів за укладеними договорами у загальному розмірі 373225.00 грн.

27 вересня 2016 року дія довіреності посвідченої 08 травня 2013 року приватним нотаріусом Скадовського нотаріального округу Херсонської області Власенко І.І. за реєстровим №302 припинена на підставі заяви ОСОБА_2 (а.с.8).

22 серпня 2017 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 письмові вимоги щодо повернення йому у строк до 01 вересня 2017 року грошових коштів одержаних ними у зв'язку із виконанням доручення від 08 травня 2013 року у розмірі 373 225.00грн з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних (а.с.9-12).

Частиною першою статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина перша статті 244 ЦК України).

Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення, може посвідчуватись довіреністю, та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору.

Статтею 1006 ЦК України визначено обов'язки повіреного, серед яких, у пункті 3 вказаної статті встановлено, що повірений зобов'язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів передачі ОСОБА_4 отриманих за договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 12 липня 2013 року грошових коштів довірителю, а отже, в порушення вимог пункту 3 статті 1006 ЦК України, нею порушено обов'язок передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Разом із тим, у відзиві на позовну заяву адвокатом ОСОБА_9, якій діє в інтересах ОСОБА_3, заявлено про застосування позовної давності, яку мотивовано тим, що позивач знав про вчинення представником від його імені правочинів 12 липня 2013 року.

Позовна давність, згідно статті 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності, за правилами частини 1 статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України, відповідно до частини 4 якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії».

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідачами під час розгляду справи не надано будь-яких доказів, що вони повідомили довірителя про укладення 12 липня 2013 року від його імені договорів купівлі-продажу належного йому нерухомого майна.

Однак судом встановлено, та визнано сторонами у справі, що восени 2013 року позивачем отримано частину грошових коштів від продажу належного йому нерухомого майна.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що саме з часу отримання частини грошових коштів ОСОБА_2 дізнався про укладення на підставі виданої ним довіреності правочинів про відчуження належного йому майна. А враховуючи вимоги пункту 3 статті 1006 ЦК України, щодо обов'язку повіреного негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що перебіг позовної давності почався з часу передачі восени 2013 року частини грошових коштів.

Оскільки жодна з сторін не змогла назвати точну дату передачі грошових коштів, колегія суддів вважає за доцільне визначити датою початку перебігу позовної давності останній день осені 2013 року - 30 листопада 2013 року.

Отже на час звернення позивача за захистом свого права 23 жовтня 2017 року загальний строк позовної давності сплив.

Доводи апеляційної скарги про те, що перебіг позовної давності починається з моменту припинення дії договору доручення, а саме з 28 вересня 2016 року, оскільки умовами договору доручення не було встановлено строк (термін) передання довірителю повіреними одержаного на виконання договорів, а тому до 27 вересня 2016 року його права порушені не були, суперечать вимогам закону, а саме пункту 3 статті 1006 ЦК України, яким встановлений обов'язок повіреного негайно передати все одержане у зв'язку із виконанням доручення.

Також колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що особисто відповідач ОСОБА_4 не заявляла про застосування позовної давності.

Частиною 3 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Чинне законодавство не містить вимог, що така заява може бути зроблена стороною лише особисто в своїх інтересах. А отже позовна давність може бути застосована судом за заявою будь-якої сторони спору, незалежно від того яка із сторін звернулася із такою заявою.

Матеріали справи не містять будь-яких заперечень ОСОБА_4 щодо застосування, у тому числі відносно неї, строку позовної давності.

Оскільки позивачем не надано доказів пропущення позовної давності з поважних причин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що сплив позовної давності щодо позовних вимог заявлених до ОСОБА_4, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги заявлені до ОСОБА_3 також не підлягають задоволенню з підстав спливу позовної давності.

За змістом частини 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи.

Тобто позовна давність застосовується лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Підставою для застосування позовної давності є встановлення судом порушення прав або охоронюваних законом інтересів позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

З матеріалів справи вбачається, що виданою 08 травня 2013 року довіреністю позивач уповноважив ОСОБА_3 та ОСОБА_4, кожного окремо та самостійно один від одного представляти його інтереси та розпоряджатися належним йому нерухомим майном.

Тобто кожен з відповідачів був уповноважений самостійно та незалежно один від одного представляти інтереси позивача та вчиняти дії по розпорядженню належним йому майном.

З договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки вбачається, що саме ОСОБА_4, діючи самостійно від імені ОСОБА_2, продала і передала покупцю житловий будинок та земельну ділянку та своїм підписом під договорами підтвердила факт повного розрахунку покупцем за продане нерухоме майно.

При цьому матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 вчиняла будь-які дії на виконання доручення та отримувала грошові кошти у зв'язку з його виконанням.

Отже, суд першої інстанції помилково застосував позовну давність в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, оскільки позивачем у встановленому законом порядку не доведено порушення його права з боку ОСОБА_3

За таких обставин, відповідно до вимог п.4ч.1 ст.376 ЦПК України, рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів з підстав спливу позовної давності слід скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволені цих позовних вимог за необґрунтованістю.

В іншій частині рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому, відповідно до вимог ст.375 ЦПК України, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 30 листопада 2018 року відстрочено ОСОБА_2 оплату судового збору в розмірі 6694,84грн. за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

У зв'язку з ухваленням апеляційним судом рішення у справі судовий збір у зазначеному розмірі підлягає стягненню з апелянта на користь держави.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Скадовського районного суду Херсонської області від 09 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів з підстав спливу позовної давності скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів відмовити за необґрунтованістю.

В решті рішення залишити без змін.

Судовий збір у розмірі 6694,84грн. відстрочений ОСОБА_2 ухвалою Херсонського апеляційного суду від 30 листопада 2018 року до ухвалення судового рішення у справі стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 08 лютого 2019 року

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

І.В. Вейтас