ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року

м. Київ

справа № 520/9274/16-ц

провадження № 61-12321св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 травня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Плавич Н. Д., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» (далі - ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що з 28 жовтня 1988 року він працював лікарем-невропатологом, обіймав посаду завідуючого новоствореним відділенням ранньої реабілітації гострих цереброваскулярних захворювань. 2 березня 2015 року його звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Вказував, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року його поновлено на роботі, стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 5 257,20 грн та відшкодовано моральну шкоду у розмірі 3 000 грн.

Зазначав, що вказане судове рішення в частині поновлення його на роботі не виконується, з 23 грудня 2015 року він не працює, вважає, що продовжує перебувати у вимушеному прогулі.

За таких обставин просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у розмірі 10 281,39 грн; відшкодувати моральну шкоди у розмірі 30 000 грн; зобов`язати відповідача оплачувати йому вимушений прогул у розмірі мінімальної заробітної плати щомісячно по час поновлення на роботі; покласти на керівника відповідача обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству внаслідок оплати вимушеного прогулу.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 7 листопада 2016 року, ухваленим у складі судді Калініченко Д. В., позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 23 грудня 2015 року по 7 листопада 2016 року включно у сумі 5 556,08 грн та відшкодовано 2 000 грн моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 7 листопада 2016 року виправлено арифметичну помилку у вказаному рішенні, зазначивши, що сума стягненого середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 23 грудня 2015 року по 7 листопада 2016 року включно складає 5 551,52 грн.

Частково задовольняючи позов у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з доведеності факту невиконання судового рішення про поновлення позивача на роботі, у зв`язку з чим дійшов висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання цього рішення за період з 23 грудня 2015 року по 7 листопада 2016 року.

Суд першої інстанції не погодився із вимогами позивача щодо обрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі із мінімальної заробітної плати, оскільки позивач працював на 0,25 ставки посадового окладу 1 835 грн на місяць з доплатою 15% за роботу в шкідливих умовах праці, що складає 527,56 грн на місяць, тому вважав, що середній заробіток підлягає розрахунку з вказаного розміру заробітної плати.

Частково задовольняючи позов у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу завдано моральної шкоди у зв`язку із невиконанням судового рішення про поновлення його на роботі. Тому з урахуванням принципу розумності і справедливості суд першої інстанції дійшов висновку про достатнє відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 2 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання відповідача оплачувати позивачу вимушений прогул у розмірі мінімальної заробітної плати щомісячно по час поновлення його на роботі, суд першої інстанції вважав їх безпідставними, зазначив про неможливість захисту прав та інтересів позивача на майбутнє.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 травня 2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі змінено.

Стягнено з ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 23 грудня 2015 року по 7 листопада 2016 року включно у розмірі 5 551,52 грн з відрахуванням із вказаної суми обов`язкових платежів до державного бюджету.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позов.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, апеляційний суд погодився із його розміром і вважав, що при виплаті ОСОБА_1 вказаної суми з неї підлягають утриманню обов`язкові платежі до державного бюджету.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що

стаття 237-1 КЗпП України, на підставі якої позивач просив відшкодувати моральну шкоду, регулює трудові відносини між працівником та підприємством, установою, організацією. Відносини між сторонами у цій справі перейшли в стадію виконання рішення, тому при вирішенні спору щодо виконання рішення не може бути застосована ця норма матеріального права. Апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог у цій частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 23 травня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вказує, що судом апеляційної інстанції неправильно викладено його вимоги щодо покладення матеріальної відповідальності на керівника відповідача за шкоду, завдану підприємству у зв`язку із виплатою середнього заробітку.

Зазначив, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку днем ухвалення рішення судом першої інстанції, оскільки на день ухвалення рішення апеляційним судом рішення про поновлення його на роботі не виконано, тому середній заробіток необхідно стягнути станом на день ухвалення рішення апеляційним судом.

Апеляційний суд, як вважає позивач, дійшов помилкового висновку щодо розрахунку середнього заробітку із суми, встановленої рішенням суду про поновлення його на роботі, оскільки ця сума менша мінімальної заробітної плати, яка гарантована державою.

Також зазначив, що суд безпідставно вважав неможливим стягнення середнього заробітку на майбутнє, оскільки стаття 236 КЗпП України таких обмежень не містить.

Крім того, апеляційний суд дійшов безпідставного висновку про те, що між сторонами склались не трудові правовідносини, а правовідносини з виконання судового рішення, тому помилково зазначив про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди у порядку, визначеному статтею 237-1 КЗпП України.

Позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський» до Верховного Суду не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 3 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 18 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 28 жовтня 1988 року працював у клінічному санаторії «Лермонтовський» на посадах лікаря, завідуючого відділенням. 2 березня 2015 року його звільнено з посади лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП з 2 березня 2015 року відповідно до пункту 1 статті 40 України.

Також судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-невропатолога відділення реабілітації хворих з ЦВП в ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський», стягнено з ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5 275,20 грн та відшкодовано моральну шкоду в розмірі 3 000 грн.

Суди встановили, що ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський» з 23 грудня 2015 року не виконує рішення апеляційного суду Одеської області в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Крім того, судами встановлено, що з квітня 2014 року ОСОБА_1 працював на 0,25 ставки, що з доплатою 15% за роботу в шкідливих умовах складає 527,56 грн заробітку на місяць.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно, після проголошення судового рішення.

Суди дійшли правильного висновку, що саме з вини відповідача не виконано рішення про поновлення позивача на роботі, що відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з останнього на користь позивача середнього заробітку за час затримки у поновленні на роботі.

Доводи касаційної скарги про неправильне викладення апеляційним судом позовних вимоги щодо покладення матеріальної відповідальності на керівника відповідача за шкоду, завдану підприємству у зв`язку із виплатою середнього заробітку, не впливають на правильність вирішення справи по суті, оскільки позивач не входить до кола осіб, які за змістом статті 237 КЗпП України можуть порушувати питання про покладення на службову особу, винну у невиконанні рішення суду про поновлення на роботі, обов`язку покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Посилання заявника на обов`язок апеляційного суду стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі станом на час ухвалення рішення апеляційним судом, є безпідставними. За змістом статті 303 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час перегляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції на момент його ухвалення і в межах заявлених позовних вимог. На час ухвалення судового рішення судом першої інстанції час затримки складав 221 робочий день, тому підстави вважати, що апеляційним судом неправильно розрахований період затримки виконання рішення суду відсутні.

Доводи касаційної скарги щодо необхідності розрахунку середнього заробітку з мінімальної заробітної плати відхиляються касаційним судом.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

З рішення апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року суди попередніх інстанцій встановили, що позивач працював на 0,25 ставки посадового окладу 1 835 грн на місяць з доплатою 15% за роботу в шкідливих умовах праці, що складає (1835*0,25=458,75+15%)=527,56 грн. Середній заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням (січень-лютий 2015 року) складає: 527,56*2 = 1055,12/42 робочих днів=25,12 грн в день.

Частиною третьою статті 61 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За таких обставин суди попередніх інстанцій правильно визначили середній заробіток позивача, розмір якого встановлено з судового рішення, що набрало законної сили.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності висновків судів в частині неможливості стягнення середнього заробітку на майбутнє по день фактичного поновлення заявника на роботі відхиляються касаційним судом, оскільки суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Тому вимоги заявника щодо захисту його прав та інтересів на майбутнє, після ухвалення судом рішення, шляхом зобов`язання відповідача надалі виплачувати щомісячно відшкодування вимушеного прогулу у розмірі мінімальної заробітної плати, що може мати місце у майбутньому, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідає завданню цивільного судочинства, визначеним цивільним процесуальним законодавством, ухвалене відповідно до норм матеріального права і з додержанням норм процесуального права, що є свідченням його законності та обґрунтованості в цій частині.

Касаційний суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про необхідність зазначення в резолютивній частині рішення щодо відрахування зі стягненої суми середнього заробітку обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, тому суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Разом з тим, не можна погодитись із висновком апеляційного суду про те, що між сторонами у даній справі виникли правові відносини з виконання рішення суду, у зв`язку з чим до них не підлягає застосуванню стаття 237-1 КЗпП України, яка регулює трудові відносини.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши, що між сторонами виник спір щодо стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, суд першої інстанції правильно застосував до спірних відносин положення статті 237-1 КЗпП України, оскільки спір, який виник, є трудовим.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам закону і матеріалам справи, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 237-1 КЗпП України.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, яке відповідає закону, рішення апеляційного суду у цій частині підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до положень статей 141, 416 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги касаційний суд стягує з ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський» на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у суді касаційної інстанції пропорційно задоволених вимог касаційної скарги у розмірі 175,15 грн.

Керуючись статтями 400, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 травня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» про відшкодування моральної шкоди скасувати, залишити в силі рішення Київського районного суду м. Одеси від 7 листопада 2016 року у цій частині.

У іншій частині рішення апеляційного суду Одеської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» у дохід держави судовий збір у розмірі 175,15 грн.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик