РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Кремінна

Справа № 414/1760/19

Провадження № 2/414/421/2019

Кремінський районний суд Луганської області в складі:

головуючого судді: Ковальова В.М.

за участю секретаря: Олєйнікової І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кремінна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кремінської районної державної адміністрації Луганської області, третя особа територіальна громада в особі Кремінської міської ради Луганської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 21 червня 2019 року звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що у 2007 році він придбав буд. АДРЕСА_1 , де почав проживати ще з 2003 року. Поруч з будинком за вищевказаної адресою знаходиться нежитловий будинок (колишній магазин) з господарськими будівлями та спорудами. Він намагався весь час знайти власника цього приміщення з метою використання його у своїй підприємницькій діяльності, але не міг це зробити. З Кремінською міською радою, якій належить земельна ділянка, він уклав договір оренди. Спорудою він користується відкрито та безперервно з 2003 року, на цю будівлю ніхто не претендує, балансоутримувач цієї споруди відсутній, тому просить суд визнати за ним право власності на вищевказаний нежитловий будинок в порядку набувальної давності.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_3 надав суду відзив, з якого вбачається, що позивач користується нерухомим майном, яке є безхазяйним і на підставі цього статусу воно може бути передано у комунальну власність або у приватну власність за набувальною давністю. Вважає, що учасниками цих спірних правовідносин повинні бути позивач та територіальна громада м. Кремінна Луганської області в особі Кремінської міської ради, тому просить відмовити у позові.

Представник третьої особи у заяві на ім`я суду (а.с.26) просить справу розглянути за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно до положень ч.ч.1,4 ст. 344 цього Кодексу особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Тобто це такий спосіб набування власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ і воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Право звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно за набувальною давністю має будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 цього Кодексу є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Щодо поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає і не повинен знати про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

З цього можна зробити висновок, що йдеться про добросовісне, в тому числі безтитульне заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння або користування, проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння, користування, проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною, яка не має власника або власник якої невідомий. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Отже, давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч.3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 цього Кодексу). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком цього Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Від цієї правової позиції не відійшла Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 зазначила наступне. Добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Крім того Великою Палатою Верховного Суду було також наголошено, що об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною. Нерухоме майно може стати предметом набуття за правилами ст.344 ЦК України, якщо воно має лише такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнятий в експлуатацію.

Докази, які долучені до справи, свідчать про наступне.

Власником житлового будинку АДРЕСА_1 є позивач на підставі договору купівлі продажу, посвідченого нотаріусом 14 вересня 2007 року. Магазин №4, який зареєстрований за цією адресою і на який претендує позивач, є комунальною власністю Кремінського району на підставі реєстраційного посвідчення, виданого на підставі рішення Кремінського райвиконкому від 10 березня 1996 року (а.с.15).

Відповідно до договору оренди землі від 12 листопада 2003 року, укладеного виконкомом Кремінської міської ради в особі міського голови Гребенюка В.О. та приватним підприємцем ОСОБА_4 В ОСОБА_5 . (а.с.11-14), останньому строком на п`ять років надана в оренду земельна ділянка за вищевказаною адресою. В договорі зазначено, що на земельної ділянці знаходяться ковбасний цех, магазин, складські та господарські споруди. Пунктом 2.1 вказаного договору встановлено, що земельна ділянка передається за цільовим призначенням: для підприємницької діяльності утримання ковбасного цеху.

З моменту закінчення дії договору оренди право власності у порядку набувальної давності виникає після закінчення десятирічного строку з часу спливу позовної давності, тобто після 12 листопада 2021 року, але представник позивача стверджує, що і на теперішній час вказана земельна ділянка знаходиться у останнього у фактичній оренді і сплачується ним орендна плата.

Таким чином, суд не може взяти до уваги заяву голови Кремінської міської ради Луганської області Ю.О. Прокопенка від 27 червня 2019 року (а.с.26) щодо відсутності заперечень у задоволенні позову.

Необхідно також зауважити, що відповідач в особі Кремінської районної державної адміністрації Луганської області не має жодних підстав бути відповідачем у цій справі.

На підставі викладеного суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 280, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 2, 328, 344 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Кремінської районної державної адміністрації Луганської області, третя особа територіальна громада в особі Кремінської міської ради Луганської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, - відмовити.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України на рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Луганського апеляційного суду через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.М. Ковальов