Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 757/15705/16-ц

провадження № 61-23343св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С.,

Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року у складі судді Остапчук Т. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 08 та 22 серпня 2012 року між ним та банком укладені договори банківського вкладу строком на 6 місяців, за умовами яких ним внесено до банку грошові вклади у сумі 140 000,00 доларів США та

145 000,00 євро. Зазначав, що у лютому 2016 року він звертався до банку із заявою про розірвання договорів банківського вкладу та повернення залишків коштів за вкладами, проте відповідач на заяву не відреагував та кошти не повернув.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь суму вкладу у розмірі 140 000,00 доларів США та відсотки у сумі 53 677,12 доларів США за вкладом від 08 серпня 2012 року; суму вкладу у розмірі 145 000,00 євро та відсотки у сумі 44 548,97 євро за вкладом

від 22 серпня 2012 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення мотивоване тим, що відсутні належні та допустимі докази того, що суми за вкладами та проценти не повернуті відповідачем.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року АТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що його майно націоналізовано у Автономній Республіці Крим, тому він не має можливості встановити, чи були укладені спірні договори взагалі, чи були кошти позивача повернуті йому чи ні, в якій кількості вони зберігалися станом на момент судового розгляду, при цьому будь-яких доказів цих тверджень до суду не надав, отже, суди попередніх інстанцій ґрунтували свої рішення на припущенні того, що позивач міг отримати грошові кошти раніше (у 2013 чи 2014 роках). Крім того, доводи щодо тимчасової окупації АР Крим та незаконного захоплення майна Кримських відділень АТ КБ «ПриватБанк» Російською Федерацією відповідачем не доведені належними доказами і не можуть бути законними підставами для відмови у позові та для звільнення банку, як юридичної особи, від виконання своїх обов`язків за договорами банківських вкладів.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 08 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір № SAMDN0054 «Вклад VIP 6 міс.» (далі - договір 1), за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав грошові кошти на строк вкладу.

У таблиці № 1 до вказаного договору зазначено основні параметри вкладу, а саме: сума вкладу - 100 000,00 доларів США зі строком вкладу на 6 місяців із 08 серпня 2012 року по 08 лютого 2013 року з процентною ставкою за договором 9 % річних. Період нарахування відсотків за вкладом - 1 місяць.

Згідно з квитанцією від 22 серпня 2012 року ОСОБА_1 поповнено суму вкладу на 40 000,00 доларів США.

22 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений ще один договір № SAMDN1004 «Вклад VIP 6 міс.» (далі - договір 2), за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ПАТ КБ «ПриватБанк» отримав грошові кошти на строк вкладу.

У таблиці № 1 до договору 2 зазначено основні параметри вкладу, а саме: сума вкладу - 145 000,00 євро зі строком вкладу на 6 місяців із 22 серпня 2012 року

по 22 лютого 2013 року з процентною ставкою за договором 7,5 % річних. Період нарахування відсотків за вкладом - 1 місяць.

Одночасно з підписанням договорів банківських вкладів позивачу видано банком ощадні книжки (електронні) та пластикові картки, отримання яких підтверджується підписом позивача.

Судами встановлено факт укладення договорів банківського вкладу від 08 серпня та 22 серпня 2012 року, що підтверджується наданими оригіналами договорів та квитанцій про внесенням грошових сум.

Строк дії договорів закінчився 08 та 22 лютого 2013 року відповідно.

Пунктами 8 договорів банківських вкладів передбачено, що у разі, якщо у строк не пізніше дня закінчення терміну вкладу клієнт не заявив банку про повернення вкладу і банк не заперечує проти продовження вкладу на новий термін, вклад автоматично вважається продовженим ще на один термін, вказаний у таблиці 1 цих договорів. Термін вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. У разі, якщо банк заперечує проти продовження вкладу, він письмово або через sms-повідомлення повідомляє клієнта про це.

Із заявою про розірвання укладених 08 та 22 серпня 2012 року договорів банківського вкладу та видачу залишків коштів за цими договорами у відповідних валютах із належними відсотками ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» через три роки після закінчення строку дії договорів банківського вкладу, а саме

26 лютого 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази не повернення відповідачем суми за вкладами та процентів.

Проте із вказаним висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна погодитися виходячи з наступного.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного банку України

від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» заборонено банкам України відкривати відокремлені підрозділи на території АР Крим і міста Севастополя. Банкам, у перелік яких входить і ПАТ КБ «ПриватБанк», зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території АР Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України.

Положеннями статей 10, 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час ухвалення рішення апеляційним судом, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із принципу, що доказування покладається на того, хто стверджує, а не на того, хто заперечує, можна дійти висновку, що сторона позивача повинна доводи обставини, на яких ґрунтуються її вимоги, а сторона відповідача - обставини, на яких ґрунтуються її заперечення.

Принципи змагальності та диспозитивності відображають основні властивості цивільного судочинства, які реалізуються у тому, що збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд оцінює надані сторонам матеріали.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми процесуального права, а саме: статтю 60 ЦПК України 2004 року, щодо визначення кола обставини, які підлягають доведенню кожною із сторін у цьому спорі.

Так, позивачу належало довести укладення договорів та внесення на депозитні рахунки відповідних сум. Відповідачу, в свою чергу, належало довести, що депозити повернуті в повному обсязі, відповідно до умов договору.

Проте, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив із того, що відсутні докази наявності на цей час вкладених коштів, доказів того, що кошти позивачеві не повернуті, неможливості відповідачем та його відокремленим підрозділом здійснювати свою діяльність на тимчасово окупованій території Криму, у тому числі і щодо надання інформації по банківським вкладам позивача. Крім того, суд першої інстанції посилався на врахування законодавства України про покладення відповідальності на Російську Федерацію, взяття Російською Федерацією обов`язків щодо повернення сум вкладів громадянам України, які знаходяться на території Криму.

Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції про відмову у позові, посилався на те, що строк дії договорів закінчився 08 та 22 лютого 2013 року, тобто відокремлений ПАТ КБ «ПриватБанк» на території АРК Крим міг здійснювати свою діяльність, а позивач міг отримати суми вкладів та відсотків за договорами, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що суми за вкладами та проценти не повернуті відповідачем.

Такі висновки судів суперечать положенням статей 58, 59, 60 ЦПК України

2004 року щодо належності та допустимості, обов`язку доказування.

Суди безпідставно переклали тягар доказування факту неповернення коштів на позивача, як вкладника, в той час, як виходячи із характеру спірних правовідносин та предмету спору, доводити належне виконання умов договору щодо повернення депозитних вкладів повинен саме банк - відповідач у справі.

Посилання судів на те, що договори укладалися на території Автономної Республіки Крим, а з припиненням діяльності ПАТ КБ «ПриватБанк» на цій території банк не має можливості перевірити наявність на цей час вкладених коштів позивача на рахунках банку та нарахованих відсотків є безпідставними, оскільки договори укладено із

ПАТ КБ «ПриватБанк», а тому відповідач, як фінансова установа зобов`язаний був забезпечити облік всієї банківської інформації, у тому числі і проведеної філіями.

Отже, припинення діяльності відділення банку на території АР Крим не є наслідком припинення договірних відносин між сторонами та не знімає з банку відповідальність за невиконання взятих на себе зобов`язань за договорами.

Враховуючи викладене, судами в порушення норм процесуального права не враховано, що позивач довів факт укладення між сторонами договорів банківських вкладів та внесення грошових коштів у заявленому розмірі, проте банком не доведено виконання належним чином своїх зобов`язань щодо повернення грошових коштів за вимогою вкладника, що призвело до неправильного застосування судами норм матеріального права, а саме частини другої статті 1060 ЦК України.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення про задоволення позову.

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, то з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позову у розмірі

6 890,00 грн, 7 579,00 грн - за подання апеляційної скарги; 8 268,00 грн - за подання касаційної скарги, а всього - 22 737,00 грн.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором банківського вкладу

№ SAMDN0054 у розмірі 140 000,00 доларів США та проценти у розмірі 53 677,12 доларів США.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу за договором банківського вкладу

№ SAMDN1004 у розмірі 145 000,00 євро та проценти у розмірі

44 782,02 євро.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 6 890,00 грн, за подання апеляційної скарги - 7 579,00 грн, за подання касаційної скарги - 8 268,00 грн, а всього 22 373,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик