Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 521/2016/16-ц

провадження № 61-31783св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Станкевича В. А., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

В обґрунтування позову зазначила, що після розірвання шлюбу на вихованні та утриманні у неї залишився син ОСОБА_3 , який хоча і був повнолітнім, але згідно з договором від 13 серпня 2012 року № 03-2-008-2012-ІІв про індивідуальну підготовку бакалавра продовжував навчатися в Одеському національному університеті ім. Мечникова, на що вона витратила кошти, та, вважає, що 1/2 частки вказаних витрат підлягає стягненню з батька дитини ОСОБА_2 .

Також зазначила, що на утримання сина ОСОБА_3 вона додатково витратила гроші в сумі 14 151,22 грн, а саме: 8 657,22 грн на сплату навчання в учбовому закладі та 5 494,00 грн на придбання необхідної літератури.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі 7 077,61 грн як компенсацію за додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і судові витрати.

ОСОБА_2 позов не визнав, зазначив, що у період навчання його сина в Одеському національному університеті ім. Мечникова він особисто давав йому грошові кошти на оплату навчання у період 2012-2013 років, які той сплатив, що на момент розлучення він працював, мав стабільний заробіток, утримував сім`ю, платив за виховання та навчання синів, а колишня дружина ніколи не працювала, живе у квартирі на кошти, які він їй залишив після розлучення.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 077,61 грн як компенсацію за додаткові витрати на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним 23-річного віку.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції, керуючись нормами статей 185, 199 СК України, виходив із того, що відповідач зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, а позивач потребує матеріальної допомоги аби компенсувати 1/2 частини витрат, які ОСОБА_1 понесла, оплативши навчання його повнолітнього сина ОСОБА_3 за період 2012 - 2013 роки.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд виходив із того, що позивач не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов`язком сторін згідно із засадами змагальності процесу за статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року, та дійшов висновку, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення зазначених позовних вимог. При цьому апеляційний суд послався на статті 185, 199 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції повно і всебічно не з`ясував обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, чим порушив вимоги статей 10, 11, 213, 214 ЦПК України. Суд безпідставно не врахував наявність у позивача оригіналів квитанції і всіх інших документів, які мають відношення до справи; не вирішив справи по суті, не з`ясував, хто з батьків сплатив за навчання повнолітнього сина. При цьому суд не врахував, що сторона відповідача не спростувала жодним доказом того факту, що сплату проводила саме позивач, і не надала жодного доказу того, що сплату за навчання сина здійснював відповідач. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, обґрунтовано виходив із того, що відповідач зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину та що позивач потребує матеріальної допомоги аби компенсувати 1/2 частини витрат на навчання їхнього малолітнього сина за період 2012-2013 роки. Апеляційний суд вийшов за межі свої повноважень та надав оцінку доказам у справі, на які посилалися сторони, без урахування вимог закону, і необґрунтовано скасував правильне по суті і законне рішення суду першої інстанції.

Заперечень на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи № 521/2016/16-ц із Малиновського районного суду м. Одеси та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року провадження № 61-31783св18 призначено судді-доповідачеві Гулейкову І . Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій зміні.

Судами попередніх інстанцій встановлено що ОСОБА_1 з 16 лютого 1990 року до 16 серпня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 .

01 вересня 2012 року на підставі договору № 03-2-008-2012-ІІв про індивідуальну підготовку бакалавра ОСОБА_3 розпочав навчання в Одеському національному університеті ім. І. І. Мечникова, з оплатою за весь час навчання - 28 400,00 грн.

Відповідно до квитанції від 07 вересня 2012 року № 8460703 ОСОБА_3 сплатив на адресу Одеського національного університету ім. І. І. Мечникова за V семестр навчання за договором № 03-2-008-2012-ІІв суму в розмірі 4 290,00 грн та комісію за здійснення платежу - 42,90 грн.

Згідно з квитанцією від 07 лютого 2013 року № ПН 510556Р ОСОБА_3 сплатив на адресу Одеського національного університету ім. І. І. Мечникова за VI семестр навчання за договором № 03-2-008-2012-ІІв суму у розмірі 4 290,00 грн та комісію за здійснення платежу - 34,32 грн.

Із товарних чеків від 01 жовтня 2012 року № 97, 96, засвідчених печаткою ФОП « ОСОБА_5 », що наявні в матеріалах справи, вбачається, що було придбано учбову літературу на суму 2 700,00 грн та 2 794,00 грн.

30 червня 2015 року ОСОБА_3 закінчив Одеський національний університет ім. І. І. Мечникова за напрямком підготовки «правознавство» та здобув кваліфікацію бакалавра права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що позивач не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог щодо вищевказаного позову, що є обов`язком сторін згідно із засадами змагальності за статтею 10 ЦПК України 2004 року, та дійшов висновкущо у суду першої інстанції не було підстав для задоволення зазначених позовних вимог.

Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції в повній мірі з огляду на таке.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Згідно із частиною першою статті 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які утримуються одним з батьків на утримання дитини.

Разом з тим статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання).

Саме такі висновки щодо застосування статті 185 СК України висловлені в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1296цс15.

Разом з тим стаття 199 СК України передбачає лише право на стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання, а не додаткових витрат на повнолітню дитину, що його закінчила.

Із матеріалів справи вбачається що ОСОБА_3 закінчив навчання в Одеському національному університеті ім. І. І. Мечникова 30 червня 2015 року,тобто ще до пред`явлення позову його матір`ю.

Суд апеляційної інстанції, встановивши указаний факт, мав відмовити у позові на тій підставі, що і стаття 199 СК України для вирішення цього спору застосуванню не підлягає.

Висновки за результатами розгляду справи

Отже, ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд не врахував, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми статей 185, 199 СК України і стягнуто компенсацію за додаткові витрати на утримання повнолітньої дитини.

Згідно з вимогами частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на те, що судами встановлені всі обставини справи, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі доводів і вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги та зміну рішення суду апеляційної інстанції шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Доводи та обставини, які наведені у касаційній скарзі, висновків апеляційного суду у незміненій частині не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2017 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик