КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 759/12029/18

провадження № 22-ц/824/15748/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадженняапеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року у складі судді Ул`яновської О.В.

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Гаренко Н.В. звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 08 квітня 2014 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 8 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Указувала, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті имhttps://privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Крім того, відповідач при укладенні договору надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Посилалася на те, що позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами, проте, відповідач своєчасно грошові кошти банку не повернув.

У зв`язку із зазначеним, станом на 25 червня 2018 року утворилася заборгованість у загальній сумі 22 581,75 грн, з яких: 3 539,69 грн - тіло кредиту, 7 575,89 грн - нараховано відсотків за користування кредитом, 9 914,66 грн - нараховано пені, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 051,51 грн - штраф (процентна складова).

Таким чином, представник позивача просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №б/н від 08 квітня 2014 року у розмірі 22 581,75 грн та судові витрати у розмірі 1 762 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 19 жовтня 2019 року представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, оскільки вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, а також неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

У мотивування вимог апеляційної скарги, посилаючись на виписку по рахунку та розрахунок заборгованості, зазначає, що останній платіж відповідачем здійснено 09 червня 2017 року у сумі 998 грн, а з позовом банк звернувся 31 липня 2018 року, у зв`язку з чим уважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено.

15 листопада 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, хоча судом констатується факт порушення прав позивача і невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Зазначає, що як в позовній заяві, так і в суді першої інстанції позивач не посилався на те, що останній платіж здійснено відповідачем 09 червня 2017 року в сумі 998 грн, банк наполягав на тому, що дізнався про порушення свого права 25 червня 2018 року.

Звертає увагу на те, що відповідно до розрахунку банку 09 червня 2017 року зарахування грошових коштів на карту відповідача було здійснено платником ОСОБА_3 . При цьому, жодних документів про те, що ОСОБА_3 є уповноваженою особою боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності банк не надав.

Повідомляє, що ОСОБА_3 не є його представником в силу закону чи договору, а також останньому не надавалось відповідачем довіреності на ведення будь-яких справ.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, АТ КБ «Приватбанк» пред`явив позов вже після спливу строку позовної давності.

Проте, колегія не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 08 квітня 2014 року між сторонами укладено договір б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 8 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1ст. 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За змістом статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв?язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до статті 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 610 цього Кодексу визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виходячи з вимог частини другої статті 1050 та частини другої статті 1054 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати від боржника повернення всієї суми кредиту.

При порушенні зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стороною позивача на підтвердження позовних вимог надано копію анкети - заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку та розрахунок заборгованості.

В анкеті-заяві зазначено лише персональні дані відповідача та його адреса проживання. Жодних даних про тип картки, розмір процентів за користування кредитом, погоджений сторонами, розмір пені та штрафних санкцій, передбачених за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.

З доданого стороною позивача витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не убачається за можливе достовірно встановити, який саме тариф передбачений для карти відповідача та, відповідно, на яких умовах мав би укладатись кредитний договір, оскільки в наданому витягу наведено 4 різновиди тарифів.

Також позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та, відповідно, отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, щоб в сукупності із заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі і порядку нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Звертаючись до суду з указаним позовом, представник позивача зазначав, що у порушення своїх зобов`язань відповідач кредит у повному обсязі не повернув, у зв`язку з чим станом на 25 червня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 22 581,75 грн, яка складається з: 3 539,69 грн - тіло кредиту; 7 575,89 грн - нараховано відсотків за користування кредитом; 9 914,66 грн - нараховано пені, 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 051,51 грн - штраф (процентна складова) (а.с. 4-7).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 визнав факт отримання в АТ КБ «Приватбанк» кредитних коштів у розмірі 8 000 грн, які, як зазначає відповідач, він витратив на свої потреби.

Таким чином, зважаючи на визнання ОСОБА_1 факту отримання грошових коштів в АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 8 000 грн та користування вказаними коштами, даний факт не потребує доказування.

Проте, відповідач не визнає розмір нарахованих штрафних санкцій та зазначає, що будь-яких договорів або угод з АТ КБ «Приватбанк» він не підписував.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 08 квітня 2014 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18 лютого 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, а в даному випадку банку, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року №6-16цс15.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року №14-131цс19 зазначила, що договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк» (www.privatbank.ua) можуть неодноразово змінюватися самим банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення останнього до суду із позовом про стягнення заборгованості, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові встановила, що надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, з огляду на відсутність підпису позичальника в Умовах та правилах надання банківських послуг в Приватбанку, відсутні підстави уважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Розмір погоджених відсотків за користування кредитом, передбачений розмір неустойки у разі порушення грошового зобов`язання не визначено і в анкеті-заяві, підписаній відповідачем.

Вимог про стягнення процентів за користування кредитним коштами та інших сум за прострочення виконання зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Отже, виходячи з того, що сторони при укладенні договору кредиту не погодили у встановленому законом порядку розмір процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, зважаючи на наявність у матеріалах справи виписки про рух коштів, колегія суддів уважає обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідача заборгованості лише в частині сплати тіла кредиту у розмірі 3 539,69 грн.

Не визнаючи наявність та розмір заборгованості, відповідач звернулася до суду із заявою, в якій просив застосувати строк позовної давності з підстав того, що позовна заява подана банком 07 серпня 2018 року, а останній платіж відповідачем здійснено 25 червня 2015 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до норм статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що з наданого суду розрахунку вбачається, що банк дізнався про порушення його права 25.06.2015, тобто сплати відповідачем останнього платежу на суму у розмірі 200 грн, а тому загальний строк позовної давності необхідно рахувати з кінцевої дати оплати платежу, яка значиться 25.06.2015, а не з 25.06.2018, як це зазначив позивач по справі, однак у свою чергу позивач звернувся до суду лише 31.07.2018.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що останній платіж ОСОБА_1 здійснив 09 червня 2017 року на суму 998 грн.

Заперечуючи проти вказаних доводів апелянта, ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що кошти у розмірі 998 грн сплачені 09 червня 2017 року не особисто відповідачем, а платником ОСОБА_3 . Проте, згоду або доручення на вчинення таких дій ОСОБА_1 ОСОБА_3 не надавав та не уповноважував останнього сплачувати будь-які кошти в рахунок погашення боргу.

Доводи ОСОБА_1 заслуговують на увагу суду та є обґрунтованими з огляду на те, що дії з виконання зобов`язання за кредитним договором мають бути вчинені особисто боржником або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Разом з тим, згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за договором № б/н від 08 квітня 2014 року, укладеного між Приватбанком та ОСОБА_1 , відповідач періодично вносив кошти для погашення кредиту за вказаним договором і наприкінці 2016 року, і протягом 2017 року, що не спростовано відповідачем.

Так, ОСОБА_1 здійснив зарахування на кредитну картку грошових коштів, зокрема, у сумі 830 грн 14 грудня 2016 року, 200 грн 24 січня 2017 року, 700 грн 06 лютого 2017 року, 215 грн 10 лютого 2017 року, 255 грн 24 лютого 2017 року, 320 грн 03 березня 2017 року, 710 грн 13 травня 2019 року та 882 грн 27 травня 2017 року.

Отже, зважаючи на те, що 09 червня 2017 року платіж у розмірі 998 грн вчинено особою, яку відповідач не уповноважував на такі дії, останній платіж з метою погашення заборгованості перед позивачем за наданим кредитом ОСОБА_1 27 травня 2017 року.

Таким чином, ураховуючи, що відповідач визнав факт отримання грошових коштів в кредит в АТ КБ «Приватбанк», користувався кредитною карткою протягом 2014-2017 років та згідно наданого банком розрахунку здійснив останні платіж 27 травня 2017 року, що не спростовано ОСОБА_1 , а позов банком пред`явлено 31 липня 2018 року, колегія суддів доходить висновку, що строк позовної даності, відповідно до положень статті 257 ЦК України, позивачем не пропущено.

Виходячи з викладеного, колегія уважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , визнаючи борг, здійснював періодичне погашення заборгованості не тільки протягом 2015 року, а й наприкінці 2016 року і протягом 2017 року та останній платіж вчинено відповідачем 27 травня 2017 року. При цьому, банк звернувся до суду з позовом 31 липня 2018 року, що свідчить про переривання перебігу позовної давності, а отже банк звернувся до суду з дотримання строку позовної давності.

Отже, суд першої інстанції невірно визначившись з початком перебігу строку позовної давності, дійшов передчасного та помилкового висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску вказаного строку.

З огляду на те, що відповідачем визнано факт отримання грошових коштів у розмірі 8 000 грн у кредит, зважаючи, що сторонами не було погоджено розмір і порядок одержання процентів, штрафу та пені за користування кредитним договором у зв`язку з відсутністю підпису ОСОБА_1 в Умовах та правилах надання банківських послуг в Приватбанку та незазначенням в анкеті-заяві про істотні умови договору, колегія вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню лише в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 3 539,69 грн, в іншій частині позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю таких вимог.

Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволенні позову частково.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України встановлено, що у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 281,92 грн та апеляційної скарги у розмірі 422,88 грн, а всього 704,80 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року - скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 539,69 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на корить Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги всього у розмірі 704,80 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай