Справа № 159/2017/19
Провадження № 2/159/804/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Панасюка С.Л.,

з участю секретаря Клевецької О.М.

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . З дозволу власника, в житловому будинку зареєстрована відповідач у справі. Вказує, що відповідач з квітня 2015 року в будинку по АДРЕСА_1 не проживає, а її реєстрація у квартирі позбавляє позивача належним чином використовувати свою власність. З посиланням на норми ст. 405 ЦК України позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житлом будинком АДРЕСА_1 .

Заперечення відповідача.

Відповідач відзив на позов не подала.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Предметом даного позову є захист права власності на житло, яке знаходиться у приватній власності позивача і це регулюються цивільним законодавством.

Судом встановлено та підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що ОСОБА_1 є власником цілого житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 110,1 кв.м., житловою площею 66,2 кв.м. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 04.

В житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрована з 27.06.2014 також відповідач у справі ОСОБА_2 .

Мотивувальна частина рішення.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Так, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у п. 39 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснив, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки вичерпного переліку поважних причин відсутності житлове законодавство не встановлює, тому дане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

При цьому, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав.

Судом встановлено, що відповідач проживала у будинку позивача, у встановленому законом порядку вселилась туди як член сім`ї, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання в будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді начальника Ковельського ВП ГУНП у Волинській області від 05.04.2019 на заяву ОСОБА_1 з приводу підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 , була надана відповідь про те, що опитати ОСОБА_2 не виявилось можливим, оскільки остання проживає в АР Крим.

Відповідач втратила інтерес до даного житла, з 2015 року не проживає в будинку за місцем реєстрації, добровільно вибула на інше місце проживання в АР Крим, плату за користування житлом не здійснює, при цьому позивачем доведено факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

За вказаних обставин, у відповідності до ст. 405 ЦК України, відповідача слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за сторонами.

Керуючись ст.ст. 12-13, 19, 141, 247, 258-259, 265, 274-279 ЦПК України, на підставі ст.ст. 16, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий:С. Л. Панасюк