Справа № 297/2406/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 297/2406/18 за позовом Берегівської міської ради Закарпатської області до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Берегівського районного суду від 12 лютого 2019 року, повний текст якого складено 12 лютого 2019 року, головуючий суддя Гецко Ю.Ю., -

встановив:

Берегівська міська рада 06.11.2018 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 мотивуючи наступним.

Відповідач без жодних на те правових підстав і дозволів самочинно розмістив на АДРЕСА_1 металевий контейнер (гараж). Міська рада з метою впорядкування території неодноразово заверталася до власника контейнера (гаража) з проханням звернутися для перевірки законності його розміщення, однак, ніяких правовстановлюючих документів відповідач не надав.

06.03.2018 міська рада звернулася до відповідача з листом і просила до 16.03.2018 надати відповідні документи на гараж, що зроблено не було. Гараж досі не демонтований. Рішення про надання земельної ділянки для розміщення контейнера (гаража) радою не приймалося. Така ситуація порушує право власності територіальної громади на землю, на самостійне володіння, користування і розпорядження землею.

Посилаючись на ці обставини, на положення ЗК України щодо прав власника землі та їх захисту, щодо порядку надання земельних ділянок та звільнення самовільно зайнятих ділянок, на положення Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» щодо самовільного зайняття земельної ділянки, позивач просив зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_1 , привести її у придатний для використання стан за власний рахунок шляхом знесення металевого гаража, позначеного на схемі № 1, і покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Берегівського районного суду від 12.02.2019 позов задоволено, зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку по АДРЕСА_1 , привести її у придатний для використання стан за власний рахунок шляхом знесення металевого гаража, позначеного на схемі, стягнуто з відповідача на користь позивача 1762,00 грн у рахунок відшкодування витрат із оплати судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості, доведеності та наявності підстав для покладення відповідного обов`язку на ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 оскаржила рішення суду як незаконне та необґрунтоване, вказує на безпідставність і недоведеність позову. Так, у справі не було встановлено та доведено факт належності їй спірного гаража, зайняття нею самовільно земельної ділянки, тому жодного обов`язку щодо його знесення на неї не може бути покладено. Ніяких вимог від Берегівської міської ради щодо гаража вона не отримувала. Тому просить рішення суду скасувати у позові - відмовити.

У відзиві на апеляцію позивач Берегівська міська рада вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, зокрема, що позиція відповідача суперечлива, а докази, надані позивачем у суді першої інстанції, відповідач не спростував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Пуканича Е.В., який апеляцію підтримав, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 5, 12, 13, 19, ст.ст. 43, 44, 49, 76-81 ЦПК України:

цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із інших дій осіб, юридичних фактів, що породжують цивільні права та обов`язки;

особа діє у цивільних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки;

при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається;

кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів;

здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором; у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону;

цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист, в тому числі, шляхом визначення підстав і предмета позову, формулювання позовних вимог, зміни підстав, предмета позову тощо;

кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують право на пред`явлення вимог до конкретного відповідача, обов`язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред`явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 42 ч. 1, ст.ст. 43, 48, 51 ЦПК України).

Предметом позову є матеріально-правовий зміст позовних вимог, задоволення пред`явлених вимог є метою позивача, результатом реалізації права на отримання шляхом ухвалення судом рішення конкретно визначеного цими вимогами блага. Підставами позову є факти і обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивача. Підстави та предмет позову взаємопов`язані, предмет позову обумовлюється підставами позову, випливає з них, ці елементи позову не можуть розглядатися окремо один від одного. Вимоги позову можуть бути задоволені за умов, коли вони ґрунтуються на підставах позову, відповідають вимогам закону, договору та є доведеними у належний процесуальний спосіб.

Таким чином, особа може звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних, оспорених прав не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі позивача відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.

Пред`являючи позов до ОСОБА_2 , Берегівська міська рада виходила з того, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку на АДРЕСА_1 , розмістивши на ній металевий контейнер (гараж). Позивач, діючи на захист права власності територіальної громади міста Берегова на землю та з метою припинення дій, які порушують право, просив зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, привести її у придатний для використання стан за власний рахунок шляхом знесення металевого гаража, позначеного на схемі № 1 (а.с. 2-4).

Відповідно до ст.ст. 14, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 169, 172, 316-319, 321, 373, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 78, 83, 90, ст. 152 ч.ч. 1, 2, ч. 3 п.п. «б», «д», ст. 158 ч.ч. 1, 2, ст. 212 ЗК України, територіальна громада в особі Берегівської міської ради як власник земельної ділянки управі вимагати захисту свого права власності від порушень включно з тими, що не тягнуть позбавлення права володіння майном, тож може судовим порядком вимагати усунення перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, повернення земельної ділянки, звільнення самовільно зайнятої ділянки від незаконно зведених будівель, споруд, приведення її за рахунок порушника права у придатний для використання стан.

Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами, у розумінні закону земельна ділянка є індивідуально визначеним оборотоздатним об`єктом цивільних прав (річчю, нерухомим майном) (ст. 79 ч. 1, ст. 79-1, Глави 31, 34 ЗК України, ст. 177, ст. 178 ч. 1, ст. 179, ст. 181 ч. 1, ст. 182, ст. 184 ч. 1, ст. 190 ЦК України, Закон України «Про Державний земельний кадастр», інші норми законодавства). Тобто, об`єктом цивільних прав (річчю) є конкретно визначена земельна ділянка із її індивідуальними лінійними параметрами (площа, межі, конфігурація тощо).

Виходячи з підстав і предмета позову, предметом доказування (ст. 77 ч. 2 ЦПК України) є передусім факти, які повинні підтверджувати доводи позивача про те, що конкретні винні дії, вчинені відповідачем у певний час у відповідному місці та за відповідних обставин потягли порушення його права власності на землю, зокрема: факту самовільного захоплення відповідачем, до якого пред`явлені вимоги, земельної ділянки, належної до комунальної власності, із зазначенням лінійних параметрів захопленої земельної ділянки (площі, меж, конфігурації, розташування); факту встановлення відповідачем металевого контейнера (гаража) на захопленій земельній ділянці, вчинення цим перешкод у здійсненні права власності на землю із фіксацією технічних параметрів таких перешкод; інші факти і обставини, що мають значення в справі з огляду на підстави і предмет позову. Предметом вимоги про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення (демонтажу) встановленої на ній споруди може бути саме така конкретно визначена ділянка, що, крім іншого, уможливлює реальне виконання рішення суду у разі задоволення вимоги.

На обґрунтування своїх вимог позивач подав:

схему розміщення металевої конструкції гаража по АДРЕСА_1 , підписану начальником відділу містобудування та архітектури Борбелем К . З ., та фотографію гаража (а.с. 5, 6);

лист Берегівської міської ради від 06.03.2018 № 03-17/93 на ім`я ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , в якому йдеться про те, що згідно інформації, отриманої від мешканців Мукачівського провулку, адресати є користувачами гаража (металевої конструкції), розташованої у провулку; у зв`язку з упорядкуванням території загального користування та на виконання вимог законодавства міська рада просить адресатів звернутися до ради з правовстановлюючими документами на гараж до 16.03.2018 (а.с. 7).

Щодо цих матеріалів колегія суддів констатує, що вони не є належними, достовірними і достатніми доказами (ст.ст. 77-80, 95 ЦПК України), які б встановлювали обставини, що мають значення в справі (параметри земельної ділянки та розміщеної на ній споруди, місце розташування ділянки, належність споруди відповідачу ОСОБА_1 чи будь-якій іншій особі тощо). У справі власне немає доказів щодо існування предмету, стосовно якого заявлений позов - самовільно захопленої земельної ділянки з її точними параметрами. Так, вищевказана схема не містить дати її складення, не містить позначення назви вулиці чи провулку, де розміщений гараж, та будь-яких даних про земельну ділянку. Лист, про який ідеться, адресований двом особам, які мешкають у Мукачівському АДРЕСА_1 , а не одноосібно ОСОБА_1 , тож позивач сам виходить із того та вказує в листі, що користувачами гаража, за його інформацією, є дві особи. Крім того, у справі немає доказів направлення чи вручення цього листа ані ОСОБА_1 ані будь-кому іншому.

Тобто, зазначені матеріали наразі не зв`язують ОСОБА_1 зі спірною металевою конструкцією та, відповідно, із земельною ділянкою, на якій ця конструкція розміщена. Інших же доказів на обґрунтування своїх вимог позивач не надав.

ОСОБА_1 свій стосунок до спірної металевої конструкції та до порушення прав територіальної громади міста Берегова на землю заперечує, як заперечує й отримання від позивача листа від 16.03.2018.

Отже, наявні в справі докази, що ними обґрунтував свої вимоги позивач і які поклав в основу свого рішення суд першої інстанції, не дають підстав для задоволення позову, пред`явленого до ОСОБА_1 , відповідно до визначеного предмету (сформульованих вимог). Доказів захоплення відповідачем ОСОБА_1 конкретної земельної ділянки немає, як відсутні й докази, які б обґрунтовували право позивача пред`явити вимоги саме до цього відповідача.

За наведених обставин, позивач та суд першої інстанції не дотрималися принципу правової визначеності, позов і рішення суду ґрунтуються на припущеннях, чого саме лиш цитування норм права не усуває. Позивач, якщо його право порушується, не обрав належного й ефективного способу захисту права. Суд ухвалив необґрунтоване рішення про задоволення позову, що його не було доведено ані щодо відповідних підстав, ані щодо права пред`явлення вимоги до визначеного позивачем відповідача. Доводи апеляції щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду по суті, щодо необґрунтованості та недоведеності позову знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду, що не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, скасувати, у позові - відмовити. Разом із цим, за наявності для того підстав у контексті реалізації відповідних прав, особа, права якої порушуються самовільним зайняттям земельної ділянки, не позбавлена можливості діяти встановленим порядком на захист своїх прав та інтересів, з метою звільнення ділянки.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Берегівського районного суду від 12 лютого 2019 року скасувати, у позові Берегівської міської ради Закарпатської області до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 30 липня 2019 року.

Судді