Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 570/2959/16-ц

провадження № 61-15126св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кітовського Віталія Леонідовича на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року у складі судді

Красовського О. О. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області

від 18 січня 2017 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М., Шеремет А. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що в 2000 році позивачем та двома іншими громадянами України було створено товариство з обмеженою відповідальністю «Нерудтехпром Лтд». Одним із засновників, а пізніше - директором товариства був ОСОБА_4 Займаючись спільними справами товариства вони потоваришували. На прохання ОСОБА_4 позивач надав у позику грошові кошти його сину - ОСОБА_2 . Строк повернення коштів ними не встановлювався. Позивачем та його дружиною ОСОБА_5 було перераховано з спільного банківського рахунку у доларах США на користь ОСОБА_2 :

- 08 грудня 2005 року суму у розмірі 15 500,00 доларів США;

- 19 грудня 2005 року суму у розмірі 10 000,00 доларів США;

- 28 грудня 2005 року суму у розмірі 15 000,00 доларів США;

- 18 січня 2006 року суму у розмірі 5 000,00 доларів США;

- 26 січня 2006 року суму у розмірі 10 000,00 доларів США;

- 06 лютого 2006 року суму у розмірі 10 000,00 доларів США;

- 13 лютого 2006 року суму у розмірі 15 000,00 доларів США.

Всього ОСОБА_2 було перераховано 80 500 доларів США, що становить

2 012 666,80 грн по курсу Національного банку України станом на 06 червня 2016 року.

11 жовтня 2015 року позивач надіслав ОСОБА_2 вимогу про повернення позичених коштів, у якій просив повернути суму позики у семиденний строк на рахунок у банку. Вказана вимога не була виконана відповідачем, кошти не були повернені.

ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 525, 1046, частину другу статті 1047, статтю 1049 ЦК просив стягнути з відповідача на свою користь 80 500,00 доларів США, а також судові витрати по справі.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кітовського В. Л. відхилено.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кітовського В. Л., апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому, апеляційний суд вказав, що надані позивачем банківські виписки про проведення перерахунку коштів відповідачу не є належними та достатніми доказами того, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

06 лютого 2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кітовський В. Л. через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2017 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням вимог статей 719, 1046, 1047 ЦК України, пункту 1.22 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та норм процесуального права, оскільки рішення ухвалено без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи.

Виписки з банківських рахунків позивача про перерахування коштів на рахунок відповідача є належним доказом на підтвердження передання грошової суми відповідачу та укладення договору позики.

Доводи інших учасників справи:

19 березня 2017 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, у якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кітовського В. Л. відхилити, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2017 рокузалишити без змін.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Рівненського районного суду Рівненської області.

У березні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 03 червня 2019 року № 450/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-15126св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи

№ 464/3790/16-ц.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження укладення між сторонами договору позики, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що виписки з банківських рахунків позивача про перерахування коштів на рахунок відповідача є належним доказом на підтвердження передання грошової суми відповідачу та укладення договору позики є безпідставними, оскільки спростовується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанції, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від

18 січня 2017 року- без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кітовського Віталія Леонідовича залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 18 січня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко