Провадження № 2/344/1578/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Татарінової О.А.,

секретаря Бухвак І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль», ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль», ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним. В обгрунтування вимог зазначила, що між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (зараз Акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль») та та ОСОБА_4 було укладено генеральну кредитну угоду №010/14-20/622, відповідно до якої кредитор зобов`язується надавати позичальнику кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї генеральної угоди і які є її невід`ємними частинами. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Генеральною кредитною угодою 010/14-20-622 від 07.07.2006 року було укладено договори іпотеки. За договором іпотеки від 01.08.2006 року № 1088 у іпотеку було передано нерухоме майно - домоволодіння по АДРЕСА_1 та земельна ділянка, яка знаходиться за цією ж адресою. ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вважає, що даний договір іпотеки є недійсним, оскільки в іпотечному житлі на момент укладання договору проживали неповнолітні діти, які і на теперішній час продовжують проживати у вказаному домоволодінні, при укладенні договору не отримувалась згода органу опіки та піклування. Крім того, на момент укладення договору іпотеки № 1088 від 01.08.2006 року у будинку по АДРЕСА_1 проживали неповнолітні та малолітні діти: ОСОБА_4 , якому на момент укладення договору іпотеки виповнилось 16 років, ОСОБА_6 , якій на момент укладення договору іпотеки виповнилося 9 років, ОСОБА_2 , якому на момент укладення договору іпотеки виповнилось 5 років. На будинок уже було звернуто стягнення, однак боржники сплатили необхідну суму без реалізації будинку. Однак, у подальшому може виникнути ситуація, в якій обов`язковим буде виселення усіх мешканців будинку, у тому числі і малолітніх, і неповнолітніх. А тому договір іпотеки від 01.08.2006 року № 1088 повинен бути визнаний судом недійсним.

Представник відповідача АТ «Райффайзен банк Аваль» подав відзив на позовну заяву в якому зазначає, що вказаний позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не визнає, вважає його необґрунтованим та безпідставним, просить суд відмовити в задоволенні вказаного позову. Обгрунтовує тим, що у зв`язку з неналежним виконанням основного зобов`язання 25.10.2011 року Івано-Франківським міським судом було винесено рішення по справ № 0907/2-4164/2011, яким задоволено позов ПАТ «Райффайзен банк Аваль» про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 3652264,63 грн. заборгованості за кредитним договором, яке було скасоване та ухвалено нове рішення про стягнення з ОСОБА_4 3430840,40 грн. заборгованості за кредитним договором. На виконання даного рішення було видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання. 04.04.2013 року виконавче провадження було зупинено. Підставою для зупинки була ухвала ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ про зупинення виконавчого провадження від 25.03.2013 року. Згідно відповіді ВССУ ухвала від 23.03.2013 року не постановлялась, а зовнішнє її оформлення свідчить про її підроблення. По даному факту ПАТ «Райффайзен банк Аваль» подало до правоохоронних органів заяву про вчинення кримінального правопорушення. А 14.05.2014 року згадане вище виконавче провадження було поновлено. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об`єкта нерухомого майна за індексним номером 21672744 від 15.05.2014 року державна реєстрація права власності на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та ОСОБА_8 була здійснена 25.03.2013 року, тобто після скасування рішення Івано-Франківського міського суду № 0907/4950/2012 від 11.05.2012 року, яке було підставою для даного запису. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду по справі № 809/1886/14 від 24.11.2014 року скасоване рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_8 . Отже, позивач ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей, знала про ймовірне порушення їх прав, як мінімум, якщо не з дати укладення договору іпотеки, то з моменту звернення з позовом до суду про визнання права власності на частину житлового будинку, який є предметом іпотеки. Рішення по даній справі винесено ще 11.05.2012 року, а тому позивачем пропущено строк позовної давності. Крім вищезазначеного, звертає увагу на п. 2.1.6 договору іпотеки № 1088 від 01.08.2006 року, в якому зазначено, що іпотекодавець гарантує, що в домоволодінні за АДРЕСА_1 малолітніх та неповнолітніх осіб не зареєстровано.

Представник відповідача ТзОВ «ФК «Форінт» надав суду письмові пояснення в яких вказує, що позов вважають необґрунтованим та безпідставним виходячи з наступного. Позивач просить визнати договір іпотеки недійсним, мотивуючи тим, що на момент його укладення в домоволодінні за АДРЕСА_1 проживали малолітні та неповнолітні особи. Проте, згідно п. 2.1.6 договору іпотеки № 1088 від 01.08.2006 року, в якому зазначено, що іпотекодавець гарантує, що в домоволодінні за АДРЕСА_1 малолітніх та неповнолітніх осіб не зареєстровано. А навіть, якщо і припустити, що на момент укладення оспорюваного договору у предметі іпотеки проживали малолітні та неповнолітні діти, то в будь - якому випадку вони не мають права власності на вказане домоволодіння, а набули лише права користування житлом, як члени сім`ї власника та зберігають це право протягом часу перебування домоволодіння в іпотеці. Окрім того, під час судового розгляду у справі № 0907/4950/2012 Апеляційний суд Івано-Франківської області дійшов однозначного висновку про те, що ОСОБА_1 позовні вимоги визнала повністю, таким чином убезпечуючи предмет іпотеки від звернення стягнення на нього. Незважаючи на скасування рішення Івано-Франківського міського суду від 11.05.2012 року у справі № 0907/4950/2012, ОСОБА_1 продовжувала вчиняти дії на позбавлення її права власності на житло (предмет іпотеки). Вона свідомо звернулась з нечинним судовим рішенням до державного реєстратора, відповідно до якого було здійснено державну реєстрацію права спільної часткової власності на 69/100 житлового будинку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 часткової власності та на 31/100 житлового будинку за ОСОБА_8 . Тобто, позивач впродовж тривалого часу вживає будь - яких заходів, щодо унеможливлення звернення стягнення на іпотечне майно. Не виключенням є і дана справа. А тому, вважають, що у задоволенні позову слід відмовити.

Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача ТзОВ «ФК «Форінт» в судовому засіданні підтримав письмові пояснення та просив в задоволенні позову відмовити.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились.

Представник відповідача АТ «Райффайзен банк Аваль» в судове засідання не з`явився.

Представник органу опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні просила задовольнити позов, оскільки укладення договору суперечить інтересам дітей.

З`ясувавши думку сторін і третіх осіб, оцінивши надані і здобуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступного.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.05.2006 року домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_4

01.08.2006 року між Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» (зараз Акціонерне товариство «Райффайзен Банк «Аваль») та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Луцькою Г.В., та зареєстрований в реєстрі за №1088. Предметом іпотеки є майно, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В домоволодінні на момент укладання договору проживав та був зареєстровані неповнолітні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією будинкової книги для приписки громадян, що проживають у будинку АДРЕСА_2

ОСОБА_3 на час укладення договору не була зареєстрована у домоволодінні.

Як на підставу заявлений позовних вимог позивач посилалася на недотримання під час укладення договору іпотеки вимог статей ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 177 СК України.

Разом з тим, факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки за недоведеності належними доказами факту порушення майнових прав дітей внаслідок укладення цього договору не є безумовною підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Суд перевірив добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дитини на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору. В цьому аспекті суд виходить з того, іпотекодавець ОСОБА_4 відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» зобов`язаний був повідомити банк про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що зареєстровані у встановленому законом порядку.

В той же час, матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_4 повідомляв банк про наявність в нього неповнолітніх онуків, які зареєстровані і проживають у домоволодінні, що є предметом іпотеки.

Навпаки, в п. 2.1.6 договору іпотеки № 1088 від 01.08.2006 року, зазначено, що іпотекодавець гарантує, що в домоволодінні за АДРЕСА_1 малолітніх та неповнолітніх осіб не зареєстровано.

Внаслідок цього іпотекодержатель та нотаріус не мали можливості перевірити наявність прав та інтересів дітей в момент укладання договору, а тому договір іпотеки був правомірно укладений без згоди органу опіки та піклування.

Відповідно до матеріалів справи іпотекодавець є дідом, а не батьком малолітніх дітей, а позивач з дітьми, є членами сім`ї власника, які проживали у домоволодінні, а тому для укладення оспорюваного договору іпотеки згоди органу опіки і піклування не потребувалося.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Враховуючи, що права та інтереси малолітніх дітей вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Діти мають право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому їх житлові права відчуженням домоволодіння, що належало їх діду, не порушені.

Такий висновок міститься в постанові від 20 березня 2019 року Верховного Суду у справі №1612/2343/12-ц.

Крім того слід зазначити, що на час розгляду справи судом ОСОБА_2 є повнолітнім. Посилання позивача на те, що може виникнути ситуація, в якій обов`язковим буде виселення усіх мешканців будинку, не є підставою для визнання порушеного права, оскільки на час розгляду справи спору про виселення дітей у суді не має.

Позивачем також зазначено щодо порушення прав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак не долучено належних доказів щодо її права звернення в їх інтересах до суду.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, а відтак у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 177 СК України, ст.ст. 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.9 ЗУ "Про іпотеку", ст.ст.203,215 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Акціонерного товариства «Райффайзен Банк «Аваль», ТзОВ «Фінансова компанія «Форінт», третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - орган опіки і піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Івано-Франківського Апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.А. Татарінова

Повний текст рішення складено 01.08.2019 року.