П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2019 року м. Київ

Справа № 367/3923/19

Провадження: № 22-ц/824/9866/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.,

секретар Глухенька М.С.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 21 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Пархоменко О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в :

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму основного боргу у розмірі 34060 грн. на суму нарахованих штрафних санкцій у розмірі 6483, 90 грн., а всього 40543,90 грн.

В забезпечення даного позову, ОСОБА_1 подав заяву, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, належне ОСОБА_3 на праві приватної власності, а саме, 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , у межах суми позову у розмірі 40543, 90 грн.

Заява обґрунтована тим, що 1 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів. Договір укладено у письмовій формі у вигляд розписки. Відповідно до умов даного договору позивач ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 400 доларів США з зобов`язанням сплачувати відсотки за користування цими коштами. 1 липня 2018 року сторони уклали ще один договір позики грошових коштів, також у письмовій формі у вигляді розписки, згідно умов якого, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 900 доларів США зі строком повернення до 01.10.2018 року. З урахування даних курсу НБУ станом на 11 травня 2019 року загальна сума позичених коштів у гривневому еквіваленті становить 34060 грн., сума нарахованих штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань склала 6483,90 грн., загальна сума заборгованості становить 40543,90 грн. Необхідність забезпечення позову, на думку ОСОБА_1 , полягає в тому, що відповідач, дізнавшись про судовий спір про стягнення з нього заборгованості, в будь-який момент може продати чи подарувати належне йому майно з метою ухилення від стягнення з нього боргу у визначеному розмірі.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 21 травня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушеннянорм процесуального права просивскасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про задоволення заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що вимога накладення арешту на нерухоме майно, а саме, на вищевказану квартиру в межах суми позову є співмірною з предметом позову.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 19червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Правом відзиву відповідно до вимог ст. 363 ЦПК України відповідач не скористався.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексузаходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений ч. 1 ст. 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

За ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. А у пункті 4 даної постанови роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову не є співмірними із предметом позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, ціна позову ОСОБА_1 складає 40543,90 грн., які він просив стягнути з відповідача за договором позики.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач ОСОБА_2 є власником ј трикімнатної квартири загальною площею 72.1 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Оцінки нерухомого майна, належного відповідачу, а саме, 1/4 квартири АДРЕСА_1 , станом на момент подання заяви про забезпечення позову, матеріали справи не містять.

Разом з тим, виходячи із загальновідомої орієнтовної ринкової вартості аналогічного майна, станом на момент розгляду даної заяви, його вартість значно перевищує заявлений позивачем розмір заборгованості відповідача.

Враховуючи, що предметом спору є стягнення грошових коштів за договором позики в розмірі 40 543,90 грн., які відповідач в добровільному порядку позивачу не повертає, колегія суддів вважає, що обраний вид забезпечення позову - накладення арешту на частину вищезазначеної квартири, яка належить на праві власності відповідачу,не є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Фактичні обставини справи не свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права при вирішення питання про забезпечення позову та підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль