Справа № 140/1818/18
Провадження № 22-ц/801/1752/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Царапора О. П.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2019 рокуСправа № 140/1818/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Войтка Ю.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу № 140/1818/18 за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Промінь» про визнання права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою заступника прокурора Вінницької області на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Царапори О.П. в залі суду в м. Немирів, дата складання повного тексту судового рішення - 01.11.2018 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась у Немирівський районний суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що 27 січня 2014 року між позивачем ОСОБА_1 та Селянським (фермерським) господарством «Промінь» в особі голови ОСОБА_2 .В ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення загальною площею 121,2 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Договір купівлі-продажу між сторонами був виконаний повністю та відповідно до його п.п.1.1.12 позивач передала відповідачу кошти в сумі 17 000 гривень, а відповідач згідно акту приймання передачі передав нерухоме майно.

Окрім того, між сторонами існувала домовленість, що відповідач зобов`язувався оформити належним чином документи на право власності за позивачем та нотаріально їх посвідчити.

Однак, СФГ «Промінь» ухиляється від виконання даної угоди, мотивуючи тим, що для вчинення нотаріальної дії до нотаріуса необхідно надати документи на земельну ділянку, на якій розташована будівля. А так, як земельна ділянка знаходиться в межах природно захисної смуги р. Південний Буг, то для отримання земельної документації необхідно отримати дозвіл від місцевої влади на затвердження проекту зменшення захисної смуги.

Такі обставини й стали підставою для звернення до суду з даним позовом, в якому позивач просила суд визнати за нею право власності на нежитлове приміщення загальною площею 121,2 кв. м., що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 01.11.2018 року позов задоволено. Вирішено: визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення загальною площею 121,2 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , відповідно до договору купівлі продажу, укладеного 27.01.2014 року.

Не погодившись з вказаним рішенням, прокуратура Вінницької області, діючи в інтересах держави, оскаржила його в апеляційному порядку як незаконне, необґрунтоване, постановлене з порушенням норм матеріального права та за невідповідності висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивовано тим, що судом допущене не правильне застосування норм матеріального права ст. ст. 220, 640 ЦК України та ст. 120 ЗК України, через неправильне тлумачення вказаних норм, з огляду на обов`язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна та обов`язковість кадастрового номеру земельної ділянки для посвідчення такого договору, що відсутнє у договорі купівлі-продажу спірного нерухомого майна.

Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, оскільки між сторонами відсутній спір про право власності, бо у позивача відсутні будь-які правовстановлюючі документи на вказане нерухоме майно. Ще скаржник зазначає, що таке безпідставне задоволення позову порушує економічні інтереси держави. Більше того, узаконення в судовому порядку права на будівлю, що знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Південний Буг, сприяє її власнику використання земельної ділянки без затвердженого Брацлавською сільською радою проекту зменшення цієї смуги, що призводить до уникнення ним обмежень у користуванні землею водного фонду, визначених ст. 61 ЗК України.

Просить рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 01.11.2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Згідно частин першої п`ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Згідно ч.ч.1,4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

В ході розгляду справи Вінницьким апеляційним судом у складі визначеної колегії суддів були встановлені наступні обставини.

З оскаржуваного рішення суду першої інстанції слідує, що у його розділі «Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази» замість встановлених обставин справи зазначенні лише встановлені судом правовідносини.

Проте, це суперечить вимогам п.3 ч.1 ст. 263 та ч.4 ст. 265 ЦПК України, так, як у них зазначене наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Таким чином, спочатку мають бути встановлені обставини, а потім , на підставі них, визначаються правовідносини, які відповідають цим обставинам.

У ч.4 ст. 265 ЦПК України говориться, що у мотивувальній частині рішення зазначаються, серед іншого, фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Тобто, знову говориться, що спочатку викладаються фактичні обставин, встановлені судом в ході розгляду справи, а потім відповідні їм правовідносини.

Не зазначені фактичні обставини справи і у розділі рішення «Судом встановлені наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами». У цьому розділі лише перераховані певні письмові докази з посиланням на аркуш справи без їх змісту.

Без зазначення фактичних обставин справи, суд прийшов до висновку, що Договір купівлі-продажу між сторонами був виконаний, оскільки ОСОБА_1 повністю сплатила відповідачу кошти у сумі 17000 грн., а відповідач передав нерухоме майно і це відповідає вимогам ст. 220 ЦК України.

Такий висновок є надуманим, через те, що відсутні фактичні обставини справи в оскаржуваному рішенні, які мали бути встановлені судом.

Виклад позиції позивача в описовій частині рішення суду не є фактичними обставинами справи, встановленими судом в ході розгляду справи.

Далі, у розділі рішення « Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування», суд першої інстанції обмежується лише викладенням змісту ст. 655, 392, 205 та ч.2 ст. 22 ЦК України і п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 26 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів не дійсними» і не вказує мотивів їх застосування.

Після цього, суд викладає свій висновок, який взагалі є поза межами позовних вимог, а саме: висновок про те, що оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально посвідчено, є підстави для визнання договору купівлі продажу від 27.01. 2014 року дійсним.

Даний висновок не мав бути зроблений, оскільки він виходить за межі позовних вимог, в порушення норми ч.1 ст. 13 ЦПК України.

В завершення, суд першої інстанції зазначає, що відповідач визнав заявлені позовні вимоги в повному обсязі з визнанням обставин, на які посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, і вважає, що визнання даного договору купівлі-продажу дійсним не порушує прав та інтересів інших осіб. А далі нічим не мотивуючи, задовольняє позовні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно.

Тобто, не встановлюючи обставин щодо позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на нежитлове приміщення загальною площею 121,2 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; не мотивуючи у мотивувальній частині рішення наведених позивачем аргументів щодо підстав для задоволення позову, не мотивуючи наявності підстав для задоволення позову, суд першої інстанції у резолютивній частині оскаржуваного рішення вирішив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене без з`ясування обставин, що мають значення для справи; за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому, в силу ст. 376 ЦПК України, його необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення.

З матеріалів даної цивільної справи вбачаються наступні фактичні обставини.

У заявленому позові ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на нежитлове приміщення загальною площею 121,2 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , посилаючись на норми ст.328, ч.ч.1,3 ст. 334 та ст. 392 ЦК України ( а/с 4). Свою вимогу вона мотивувала тим, що 27 січня 2014 року між нею та відповідачем був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна, ціна якого, відповідного до п.1.1 Договору становила 17000 грн.

ОСОБА_1 сплатила вказані у п.1.1 Договору кошти, а відповідач, він же продавець, після цього, на виконання п.2.2.1 Договору передав їй вказане майно за Актом приймання-передачі від 27 січня 2014 року.

Відповідно до вимог п. 2.1.2. Договору купівлі-продажу, Продавець СФГ «Промінь», взяв на себе зобов`язання оформити належним чином документи на право власності Покупця ОСОБА_1 і звернутися до нотаріуса про їх нотаріальне посвідчення.

Оскільки відповідач до цього часу зволікає і ухиляється від виконання п. 2.1.2. Договору, посилаючись на те, що посвідчити нотаріально вищезазначену угоду не можливо так, як неможливо виконати вимогу нотаріуса щодо надання необхідних документів, зокрема, документів щодо земельної ділянки, на якій розташована будівля» позивачка ж користується вказаним спірним майном з дати його передачі, вона звернулася в суд з даним позовом.

Так, як відповідач в особі керівника Галонюка С.Д. визнав позов у повному обсязі, суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення в підготовчому судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України.

Сторони у судовому засіданні були відсутні, відповідно до їхніх заяв (а/с25,27).

Стосовно визнання позову у повному обсязі відповідачем у справі в особі керівника СФГ «Промінь» ОСОБА_4 , то дійсно за нормою ч.1 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, заявивши про це в заяві.

Разом з тим, у ч.4 ст. 206 ЦПК України вказано, що у разі визнання відповідачем позову, суд ухвалює рішення про задоволення позову лише якщо є для того законні підстави.

А у тій же ч.4 ст. 206 ЦПК України говориться, що якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд першої інстанції у своєму рішенні порушив вказану процесуальну норму, оскільки не звернув уваги на те: що позовна вимога полягає у визнанні права власності на нерухоме майно, а не у визнанні нікчемного договору купівлі-продажу дійсним; що визнання позову відповідачем, у даному випадку, суперечить закону, зокрема, нормам ч.1 ст. 220, ч. 1 ст. 216, ст. 328, ч.1 ст. 334 та ч.1 ст. 392 ЦК України та вказавши, що визнання даного Договору купівлі-продажу дійсним не порушує прав та інтересів інших осіб, вирішив задовольнити позов про визнання права власності на нерухоме майно.

З огляду на те, що визнання відповідачем заявленого позову, суперечить закону, зокрема, нормам ч.1 ст. 220, ч. 1 ст. 216, ст. 328, ч.1 ст. 334 та ч.1 ст. 392 ЦК України, необхідно відмовити у прийнятті цього визнання і продовжити судовий розгляд.

Обставини, якими обгрунтовані позовні вимоги, підтверджуються наданими позивачкою доказами. Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 27.01.2014 року, СФГ «Промінь» в особі Голови ОСОБА_5 ., з однієї сторони та ОСОБА_1 , з другої сторони, уклали Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 121,2 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 та належить СФГ «Промінь» на праві приватної власності (частка 1/1) згідно договору купівлі-продажу від 19.12.1998 року/ААН №581490 (а.с. 5, 9).

Згідно акту приймання-передачі нерухомого майна від 27.01.2014 року, СФГ «Промінь», в особі Голови ОСОБА_5 , передало, а ОСОБА_1 прийняла у свою власність нежитлове приміщення загальною площею 121,2 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 8).

За квитанцією до прибуткового касового ордера №7 від 27.01.2014 року ОСОБА_1 розрахувалась з СФГ «Промінь» за придбане нерухоме майно і сплатила за нього СФГ «Промінь» грошові кошти в повному розмірі 17000 грн. (а.с. 7).

З огляду на встановлені обставини справи, їм відповідають договірні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За нормою ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов.

Ч. 1 ст. 639 ЦК України говорить про те, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо його форми не встановлені законом.

Щодо договору купівлі-продажу нерухомого майна, яким є предмет вказаного договору - нежитлове приміщення загальною площею 121,2 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 , то відповідно до вимог ч.1 ст. 657 ЦК України, він укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Як видно з встановлених обставин справи та самого Договору, він нотаріально не посвідчувався (а/с 5-6).

Відповідно до вимог ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (недійсним).

Ч. 1 ст. 216 ЦК України говорить, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Отже, Договір купівлі-продажу від 27.01.2014 року, укладений між СФГ «Промінь» в особі Голови ОСОБА_2 .В., з однієї сторони та ОСОБА_1 , з другої сторони, щодо купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 121,2 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 є нікчемним (недійсним), з огляду на відсутність його нотаріального посвідчення.

За нормою ст. 328 ЦК України, право власності набувається, зокрема із правочинів.

Якщо недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, то ОСОБА_1 не є власником, вказаного у Договорі, нерухомого майна.

Дійсно, згідно ч.1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна.

Проте, це за договором. А оскільки Договір купівлі-продажу нерухомого майна є нікчемним, то у ОСОБА_1 не виникло право власності на вказане майно.

Відповідно до норми ч.1 ст. 392 ЦК України, саме власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності , якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Виходячи з того, що, як уже було зазначено, позивачка не є власником спірного нерухомого майна, то відсутні підстави для визнання її права власності на це майно, а отже для задоволення позову.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області задовольнити.

Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Промінь» про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук