Дата документу 16.09.2019 Справа № 327/131/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2837/19 Головуючий у 1-й інстанції: Завіновська А.П.
Є.У.№ 327/131/15ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Подліянової Г.С.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Розівського районного суду Запорізької області від 06 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року АТ КБ «Приватбанк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 про заборгованість за кредитним договором укладеним від 17 квітня 2008 року, відповідно до якого останній взяв кредит у розмірі 2700 грн., у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік (відсотки та кредитний ліміт в подальшому змінювались згідно до умов кредитування), на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Станом на 28.02.2015 року заборгованість становить 22 560,55 грн., із яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 13 979,04 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 6 969,10 грн., заборгованості за пенею та комісією 300 грн., штрафу (фіксована частина) 250 грн. та штрафу (процентної складової) 1062,41 грн.

Позивач просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 22 560,55 грн., та суму понесених судових витрат у розмірі 243 грн.

Рішенням Розівського районного суду Запорізької області від 06 червня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 17.04.2008 року в сумі 21 248, 14 грн., яка склалася із тіла кредиту 13 979, 04 грн., процентів за користування кредитом 6 969, 10 грн. та комісії 300 грн., а також суму понесених судових витрат в розмірі 229, 43 грн.

В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 отримав кошти за договором від 17.04.2008, проте умови кредитного договору не виконав, має заборгованість, яка підлягає стягненню у визначеному банком розмірі. Вимоги банку про стягнення штрафів задоволенню не підлягають, оскільки призведуть до подвійної відповідальності боржника.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції залишені без уваги його доводи про несанкціоноване зняття протягом 2010-2011 р.р. з його карткового рахунку коштів у загальному розмірі 23 400 грн. через банкомат в с.Білосарайська коса, Мангушського району, Донецької області, де він ніколи не був, про що йому стало відомо під час розгляду справи у суді, з приводу чого за його заявою порушено кримінальне провадження. Оскільки банком не доведено вчинення ним дій чи бездіяльності, які спряли втраті коштів, вважає, що підлягає звільненню від обов`язків з повернення боргу за кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу Банк зазначає, що рішення суду є законним і обґрунтованим. З приводу зняття коштів протягом 2010-2011 р.р. ОСОБА_1 до 2018 року нікуди не звертався, регулярно вносив платежі на погашення кредиту. Зняття коштів відбувалося у січні 2010-червні 2011 р.р. за допомогою платіжної картки із використанням ПІН-коду, відомого тільки її користувачу. Проте, із заявою про несанкціоноване зняття коштів позичальник звернувся тільки у вересні 2018 року. За результатами проведеної банківської перевірки не підтверджені його доводи про крадіжку коштів з його карткового рахунку.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Судом встановлено, що 17.04.2008 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 шляхом підписання заяви уклали договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 700, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік (кредитний ліміт та відсотки змінювались згідно до умов кредитування), на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки останній день березня 2016 року.

При цьому, ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складають між ним та Банком договір, що підтверджується його підписом у цій заяві (а.с. 7, 65 т. 1).

Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач ОСОБА_1 повинен був здійснювати щомісячними платежами, надаючи Банку до 25 числа кожного місця кошти на погашення кредиту та відсотків у розмірі 7 % (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості), упродовж строку кредитування (а.с. 8 т. 1, а.с. 68 т. 2).

Суттєві умови кредитного договору викладені в пам`ятці клієнта, яка підписана позичальником 17.04.2008, що не оспорювало ся останнім у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України, визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти, (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Нормами статті 611 ЦК України визначено правові наслідки порушення зобов`язання, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Пунктом 6.6 Умов та Правил надання банківських послуг (далі - Умов), клієнт зобов`язався у разі невиконання зобов`язань за Договором на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), сплатити винагороду Банку (а.с. 12 т. 1).

За несвоєчасне виконання боргових зобов`язань (користування простроченим кредитом і овердрафтом) позичальник, зокрема зобов`язався сплатити комісію, розміри якої визначаються Тарифами (п. 5.5.1, п. 6.5 Умов) (а.с. 12, 14 т. 1).

При порушенні строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених Договором, більш ніж на 120 днів, позичальник зобов`язався сплатити Банку штраф (п. 8.6 Умов) (а.с. 12 зв. ст. т. 1).

Як встановлено судом першої інстанції, позичальник ОСОБА_1 користувався кредитними коштами, до березня 2014 року не мав простроченої заборгованості за відсотками, періодично вносив платежі на погашення кредиту, останній із яких був здійснений у грудні 2014 року на суму 200 грн., після вказаного часу припинив сплачувати грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 4-6, 188-195 т. 1).

Таким чином, згідно до позовних вимог, ОСОБА_1 станом на 28.02.2015 року має заборгованість за кредитним договором в сумі 22 560, 55 грн., яка склалася із тіла кредиту 13 979, 04 грн., відсотків за користування кредитом 6 969, 10 грн., пені та комісії 300 грн., штрафу (фіксованої частини) 250, 00 грн. та штрафу (процентної складової) 1 062, 41 грн.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовними вимогами Банку стосовно наявності у ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором у вигляді тіла кредиту в розмірі 13 979, 04 грн., процентів за користування кредитом в розмірі 6 969, 10 грн., оскільки проценти були нараховані станом на 28.02.2015 року, тобто до закінчення строку дії картки (03/16), а тому обґрунтовано задовольнив позов у цій частині.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 пені та комісії в розмірі 300, 00 грн., штрафу (фіксованої частини) в розмірі 250, 00 грн. та штрафу (процентної складової) в розмірі 1 062, 41 грн., суд дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість вимог банку щодо стягнення штрафів.

Пунктом 5.5.1 Умов визначено, що за несвоєчасне виконання боргових обов`язків (використання простроченого кредиту та овердрафту) власник карти сплачує проценти за підвищеною процентною ставкою або додаткову комісію, розміри яких встановлюються Тарифами (а.с. 14 т. 1).

Відповідно до п. 6.5 Умов, позичальник зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором (а.с. 12 т.1).

Таким чином, умовами кредитного договору передбачено правові наслідки за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у виді комісії, що підтвердив в судовому засіданні і представник позивача.

При цьому пеня як неустойка за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань умовами даного кредитного договору не передбачена, а тому суд вважає, що в даному випадку має місце заборгованість в розмірі 300 грн. саме у виді комісії.

Крім того, умовами Договору передбачена сплата штрафів, як виду цивільно -правової відповідальності за порушення строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених Договором, більш ніж на 120 днів (п. 8.6 Умов) (а.с. 12 зв. ст. т. 1).

Водночас, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки в даному випадку штраф і комісія є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003цс15).

За таких умов, суд обґрунтовано задовольнив позовні вимоги Банку в частині стягнення за вказаним договором з відповідача заборгованості за комісією в розмірі 300 грн., і відмовив у задоволенні позову щодо стягнення з останнього штрафів (фіксованої частини) в розмірі 250, 00 грн. та штрафу (процентної складової) в розмірі 1 062, 41 грн.

При цьому суд правомірно відхилив доводи відповідача та його представника стосовно того, що при укладенні кредитного договору відповідачу не були роз`ясненні умови кредитування, оскільки як вбачається зі змісту заяви, останній своїм підписом підтвердив факт отримання повної інформації по кредитуванню, зокрема про процентну ставку, кредитний ліміт і погодився з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, яка видається в одному екземплярі та залишається у клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку (останні викладені у довідці про умови кредитування, яка також підписана відповідачем) складають між ним та Банком договір (а.с. 7, 8, 65, 68 т. 1).

Безпідставними суд визнав і аргументи відповідача та його представника про те, що долучені до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, не відповідають дійсним Умовам та Правилам надання банківських послуг, що діяли на час укладення кредитного договору, оскільки доказів, які б беззаперечно спростовували ці обставини судом не встановлено.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав неспроможними посилання представника відповідача на необхідність застосування у даній справі правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 20.06.2018 року у справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18). Виходячи із фактичних обставин, встановлених судами у справі, по якій висловлено відповідну правову позицію, позичальник, виявивши безпідставне списання коштів невідкладно повідомив позивача (Банк) та правоохоронні органи про цей факт, внаслідок чого було порушено кримінальне провадження і встановлено особу, яка знімала грошові кошти, а також інші обставини, які вказували на несанкціоноване списання коштів.

Відповідно до п. п. 6.11, 6.12, 7.1 Умов, клієнт повинен вжити заходи про інформування Банка та правоохоронних органів про незаконне використання картки, ПІН коду та інше (а.с. 12, 14 зв. ст. т. 1).

Водночас згідно до матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення, передбаченого статтями 185 та/або 190 КК України лише у серпні 2018 року, а до Банку для вжиття відповідних заходів, згідно до Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затверджених постановою правління Національного банку України від 05.11.2014 № 705, лише у вересні 2018 року, що враховуючи період заволодіння, на твердження відповідача, невідомими особами грошовими коштами з його кредитної картки (січень 2010 р. червень 2011 р.), викликає певні сумніви у наявності таких обставин, зокрема з огляду і на відсутність позитивного результату за наслідками проведення досудового розслідування за його заявою (а.с. 96, 97, 98 т. 2).

Доводи відповідача про те, що невідома особа заволоділа коштами з його кредитної картки використовуючи банкомат 7682, що розташований в магазині по АДРЕСА_1 коса АДРЕСА_2 , в період коли він активно користувався кредитною карткою, до того ж виходячи з його пояснень, кредитну карту він не втрачав, її не викрадали, і свої особисті дані він нікому не передавав, то залишити поза увагою відсутність на картковому рахунку таких значних сум, на переконання суду, було неможливо.

Окрім того, банкомат за допомогою якого були за посиланням відповідача зняті грошові кошти, розташований у населеному пункті неподалік від м. Маріуполя, де на той час працював відповідач (приблизно 30 км), що також може свідчити про необґрунтованість його доводів.

До того ж виходячи з відповіді АТ КБ «ПриватБанку» від 14.12.2018 р. № 20.1.0.0.0/7-181114/1659, при знятті грошових коштів з платіжної картки відповідача був правильно введений ПІН-код картки (а.с. 132 т. 2).

За таких умов, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач був обізнаний про умови кредитування, протягом тривалого часу активно користувався коштами, що він не заперечував, при цьому щодо незаконного заволодіння його коштами не заявляв, а тому така процесуальна поведінка відповідача, на думку суду, свідчить про створення штучних умов для уникнення цивільно-правової відповідальності за зобов`язаннями, які виникли по вказаному договору.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Розівського районного суду Запорізької області від 06 червня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: