Справа № 300/984/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ГОТРИ Т.Ю., СОБОСЛОЯ Г.Г.

при секретарі ЮРОЧКО А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 300/984/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Служба у справах дітей Воловецької районної державної адміністрації Закарпатської області, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 27 грудня 2018 року, повний текст якого складений 3 січня 2019 року, головуюча суддя Софілканич О.А., -

встановив:

30.10.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним.

Сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачка має можливість здійснювати закордонні поїздки з дитиною і забезпечувати її виїзд за кордон для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку. У період зимових і літніх канікул позивачка має намір вивезти сина на відпочинок до Франції, для дитини оформлений закордонний паспорт.

Однак, відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачкою заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її розвиток, оскільки відмовляється надати в передбаченому законом порядку дозвіл на виїзд сина за кордон. Така позиція відповідача шкодить дитині.

Син проживає разом із позивачкою по АДРЕСА_1 , навчається у другому класі Лідихівської ЗОШ І-ІІІ ступенів. Зазначене вказує на те, що позивачка не має наміру виїхати разом із сином на постійне проживання до Франції.

Посилаючись на ці обставини, на норми Конституції України, ЦК України, інші норми національного та міжнародного законодавства щодо права дитини на вільне пересування, на належне піклування з боку батьків тощо, позивачка ОСОБА_1 просила надати дозвіл на виїзд неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 , тимчасово до Французької Республіки на періоди зимових і літніх канікул: дата в`їзду 01.12.2018 - дата виїзду 31.01.2019; дата в`їзду 01.06.2019 - дата виїзду 01.09.2019; дата в`їзду 01.12.2019 - дата виїзду 31.01.2020; дата в`їзду 01.06.2020 - дата виїзду 01.09.2020.

Рішенням Воловецького районного суду від 27.12.2018 у позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності, з відсутності доказів звернення позивачки до відповідача по дозвіл на виїзд сина за кордон та відмови в цьому, про інформування відповідача про тимчасовий виїзд дитини за межі України, як це вимагається законодавством.

Позивачка ОСОБА_1 оскаржила рішення суду, вважає його незаконним і необґрунтованим. У скарзі зазначає, що суд необґрунтовано відмовив у позові з мотивів невиконання нею вимог частини 5 статті 157 СК України, оскільки ці норми закону регулюють питання виїзду дитини за кордон на строк не більше одного місяця за наявності визначеного розміру заборгованості з аліментів і звернутися з позовом до суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон може той із батьків, хто проживає окремо від дитини і не має заборгованості зі сплати аліментів. Так само безпідставно застосував суд до спірних правовідносин і положення п. 73-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМ України від 24.09.2008 № 866, які ґрунтуються на вказаних нормах СК України.

Натомість суд безпідставно не застосував норми права щодо свободи пересування та прав дитини, якими обґрунтовувався позов.

Сторона просить рішення суду скасувати, позов - задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 рішення суду не оскаржує, водночас надіслав апеляційному суду заяву, якою повідомив, що перебуває на роботі за кордоном, з`явитися в судове засідання не може, не заперечує проти задоволення позову і виїду сина за кордон у супроводі матері, просить справу розглянути без нього.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки ОСОБА_1 , яка апеляцію підтримала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності відповідача ОСОБА_2 , який повідомлявся про час і місце розгляду справи за наявною в матеріалах справи адресою та шляхом розміщення оголошення на веб-сайті суду, в судове засідання не з`явився, листом просив розглянути справу без його участі і проти задоволення позову не заперечував, та за відсутності представника третьої особи, яка просила розглядати справу без участі свого представника і залишає вирішення справи на розсуд суду, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Парижі, Французька Республіка (а.с. 6-9). На ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданий 29.05.2018 паспорт громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 10).

Позивачка ОСОБА_1 з 07.11.2014 зареєстрована по АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_1 (а.с. 13, 109-111). На час розгляду справи апеляційним судом позивачка за її поясненням змінила фактичне місце проживання і наразі проживає в будинку АДРЕСА_3 .

За офіційними даними:

Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_4 у переданій 02.04.2016 сільській раді Воловецьким районним сектором ГУ ДМС України в Закарпатській області картотеці персональні дані ОСОБА_2 відсутні, місце його реєстрації і проживання невідоме (а.с. 17, 81);

Воловецького районного відділу ГУ ДМС України в Закарпатській області ОСОБА_2 . значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 з 04.02.2003 станом на 04.04.2016, цим органом ДМС України паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_2 не видавався (а.с. 105).

Зазначене щодо реєстрації ОСОБА_2 . узгоджується з даними копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_2 в грудні 1995 року (дата не проглядається) Воловецьким РВ УМВС України в Закарпатській області, надісланій відповідачем апеляційному суду із заявою від 07.02.2019 (а.с. 64-66).

На час розгляду справи судом першої інстанції син сторін ОСОБА_3 проживав із матір`ю ОСОБА_1 та її батьками по АДРЕСА_1 , навчався в 2-му класі Лідихівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (а.с. 11, 12, 104). На момент вирішення справи апеляційним судом ОСОБА_3 змінив фактичне місце проживання на те, де проживає його мати, та навчається в 3-му класі Середньої загальноосвітньої школи № 1 м. Львова, що підтверджується довідкою школи від 09.09.2019 № 389.

20.02.2019 до апеляційного суду надійшла поштою з адреси: АДРЕСА_6 (без зазначення будинку, квартири)) заява ОСОБА_2 від 07.02.2019, якою він повідомив, що перебуває на роботі за кордоном, з`явитися в судове засідання не може, проти задоволення позову і виїзду сина за кордон у супроводі матері не заперечує, просить розглядати справу без нього (а.с. 63, 67).

Під час апеляційного розгляду справи позивачка ОСОБА_1 дала пояснення, за змістом яких:

вони з відповідачем є батьками ОСОБА_3 , однак, не перебували в шлюбі;

відповідач давно перебуває у Франції, у 2010 році в нього був закордонний паспорт, однак, вона не знає, на підставі яких документів він зараз проживає, де саме тощо, вона не може з ним зв`язатися, адреси не знає, а контакти підтримуються лише епізодично і тільки з ініціативи відповідача, який сам телефонує з різних номерів, вона не має номера його телефону, так само він контактує зі своєю матір`ю;

у позивачки є брат, який проживає в Парижі, він має можливість приймати її з сином на відпочинок, вона хоче відвідувати брата, привозити свого сина до нього, при цьому, вони із сином живуть в Україні, син навчається, вона не має наміру виїжджати з ним на постійне проживання до Франції;

у будинку по АДРЕСА_4 живуть дідо й баба відповідача, а його батьки живуть у Воловці;

вона впізнає почерк відповідача на адресованій апеляційному суду заяві, це писав він, а доручення (дозвіл) він надати не може мабуть через відсутність належних документів.

Особа діє у цивільних, у тому числі в сімейних відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, повинна додержуватися моральних засад суспільства, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 7 ч.ч. 1-4, 7, 9, 10, ст.ст. 8, 9, 10 СК України , ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини), ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці:

зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 ч. 2);

поважають відповідальність, права і обов`язки батьків … належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5);

поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну; щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2);

докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1);

визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2);

визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом (ст. 31 ч. 1);

жодне в цій Конвенції не торкається будь-яких положень, які більшою мірою сприяють здійсненню прав дитини і можуть міститися: a) в законі Держави-учасниці, або b) в нормах міжнародного права, що діють щодо даної держави (ст. 41).

СК України узгоджується з приписами Конвенції про права дитини та встановлює правила, за якими, зокрема:

мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ст. 141 ч. 1);

батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; поважати дитину (ст. 150 ч.ч. 2, 4);

батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ст. 151 ч.ч. 1, 3);

здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 ч.ч. 1, 2);

питання виховання дитини за загальним правилом вирішується спільно (ст. 157 ч. 1).

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33).

Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст. 269 ч. 3 ЦК України). Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя; фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 271, ст. 272 ч. 1 ЦК України).

Із указаними нормами кореспондуються положення: ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4); аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII).

Відповідно до Преамбули, ст. 3 Закону № 3857-XII, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється з дотримання вимог цього Закону, інших актів законодавства та згідно з Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57. За приписами п. 4 вказаних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених Конституцією України, можливе лише у випадках, передбачених нею; обмеження особистих немайнових прав фізичної особи, встановлених ЦК України та іншим законом, можливе лише у випадках, передбачених ними (ст. 274 ч.ч. 1, 2 ЦК України). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, зокрема, у спосіб, який враховує змісту цього права, спосіб його порушення та наслідки, що їх спричинило це порушення (ст. 275 ЦК України).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції ґрунтувався на положеннях частини 5 статті 157 СК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності з 28.08.2018) та обумовлених ними положеннях пункту 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою КМ України від 24.09.2008 № 866, які врегульовують питання тимчасового виїзду дитини за кордон на строк не більше одного місяця (або на більший строк за відповідних обставин) у контексті взаємовідносин з тим із батьків, який проживає окремо від дитини, а також аліментних зобов`язань останнього.

Так, відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 157 СК України, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, …, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном… та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Абзаци 2, 3, 4 частини 5 цієї статті передбачають, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою … оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном … у разі:

1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів;

2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на певні тяжкі захворювання, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Згідно з абзацами 5, 6, 7 частини 5 статті 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, не має заборгованості зі сплати аліментів, звертається рекомендованим листом із повідомленням про вручення до того з батьків, з яким проживає дитина, за наданням згоди на виїзд дитини за межі України з метою … оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном … .

У разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків.

Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом.

Тим часом, жодна з умов і обставин, передбачених частиною 5 статті 157 СК України, не стосується підстав і предмета позову, що розглядається, та дійсних обставин справи: доказів визначення конкретних аліментних зобов`язань батька дитини та, відповідно, доказів їх виконання чи невиконання в справі немає, про такі зобов`язання, про спір з цього приводу тощо позивачка не повідомляла, відповідні питання перед судом не ставила, такі не слугували підставами позову; доказів обізнаності позивачки щодо місця проживання батька дитини в справі немає, як немає й доказів регулярного, стабільного контакту між ними. Тобто, зазначені положення ст. 157 СК України, які, власне, спрямовані на захист інтересів дитини передусім у разі порушення аліментних зобов`язань щодо неї одним із батьків, а також на захист законних сімейних прав добросовісного платника аліментів та спрощення процедури вирішення питань в інтересах дитини в разі належного контакту між батьками дитини, незастосовні в справі з урахуванням її конкретних обставин.

Понад те, з огляду на обставини справи пов`язування дозволу на виїзд дитини за кордон з виконанням вимог частини 5 статті 157 СК України фактично унеможливлює надання такого дозволу, що, поза сумнівом, суперечить законним правам та інтересам як дитини, так і її матері. Позасудовим порядком позивачка по суті не має змоги вирішити питання щодо тимчасового виїзду сина за кордон без згоди батька, рівень і обсяг стосунків із яким є перешкодою для реалізації немайнового права дитини. За відсутності підстав для застосування зазначених норм СК України дитина не може бути необґрунтовано обмежена у праві виїзду за кордон через незастосування норм закону, які передбачають відповідне немайнове право, законних підстав для відмови в реалізації якого чи для його обмеження не встановлено. Безвідносно до наявності чи відсутності заперечень батька дитини, його власний розсуд сам по собі за будь-яких умов не може тягти порушення прав дитини.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції припустився помилки в застосуванні норм матеріального права, застосував норми, які не регулюють спірні правовідносини, натомість не застосував норми закону, які належало застосувати. Суд залишив поза увагою пріоритетність прав та інтересів дитини в спірних відносинах, тоді як ці права та інтереси підлягають захисту. Зважаючи на встановлене та на зміст позовних вимог з урахуванням моменту вирішення справи апеляційним судом, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду та часткового задоволення позову, дозволивши позивачці ОСОБА_1 тимчасовий виїзд сина ОСОБА_3 в її супроводі з України за кордон до Французької Республіки у періоди зимових і літніх канікул з 01.12.2019 до 31.01.2020 і з 01.06.2020 до 01.09.2020, які охоплюють період одного навчального року (з урахуванням канікул), без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 .

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити частково відповідно до вищенаведеного, а в іншій частині апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Воловецького районного суду від 27 грудня 2018 року скасувати, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька задовольнити частково, надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі матері з України за кордон до Французької Республіки у періоди зимових і літніх канікул з 01.12.2019 до 31.01.2020 і з 01.06.2020 до 01.09.2020 без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 . В іншій частині апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 17 вересня 2019 року.

Судді