Єдиний унікальний номер 236/614/18 Номер провадження 22-ц/804/208/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Канурної О.Д.,

суддів: Космачевської Т.В., Соломахи Л.І.,

за участю секретаря Розпутько Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 липня 2018 року у цивільній справі № 236/614/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, (суддя першої інстанції Бєлоусов Артур Євгенович), -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В обґрунтування позову посилався на те, що він 25.05.2007 року прийнятий на роботу до Локомотивного депо «Родаково» ДП «Донецька залізниця» слюсарем з ремонту рухомого складу 3-го розряду, 13.09.2007 року переведений на роботу помічником машиніста дизель-потягу цеху експлуатації локомотивів; 01.04.2008 року Локомотивне депо «Родаково» реорганізоване на Моторвагонне депо «Родаково» ДП «Донецька залізниця»; на підставі постанови КМУ від 25.06.2014 року № 200 Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у Регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»; 15.04.2016 року Відокремлений підрозділ «Моторвагонне депо Родаково» ДП «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у Виробничий підрозділ «Родаківське моторвагонне депо» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця».

Наказом першого заступника начальника Луганської дирекції залізничних перевезень Пономарьова Д.В. від 17.07.2017 року № 424/ос ОСОБА_1 було звільнено з роботи на посаді помічника машиніста дизель-поїзда на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням штату працівників), зі сплатою компенсації за 31 день відпустки, з виплатою одноразової допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку.

Згідно довідки про заробітну плату за 2016 та 2017 р.р. позивачу не виплачена заробітна плата у сумі 26894 грн. з лютого по липень 2016 року.

Відповідно до довідки-розрахунки оплати відпустки, середньоденний заробіток для розрахунку оплати відпустки становить 177,03 грн. Сума компенсації за невикористану відпустку складає 5487,93 грн.

Згідно з довідкою-розрахунком оплати вихідної допомоги, належна позивачу до виплати вихідна допомога у розмірі одного середнього заробітку становить 6364,02 грн.

Згідно із наданою представниками відповідача довідкою від 25.04.2018 року № 166 про стан невиплаченої заборгованості по заробітній платі за період з 01.02.2016 року працівникам, що переведені з ДП «Донецька залізниця» до Луганської дирекції залізничних перевезень, сума прийнятої заборгованості по заробітній платі працівнику ОСОБА_1 становить 14620,18 грн., сума виплаченої заборгованості - 10240,44 грн. залишок до виплати - 4379,74 грн.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за лютий-липень 2016 року у розмірі 26894 грн; заробітну плату за час вимушеного простою з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року в сумі 7819,52 грн; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 5487,93 грн.; вихідну допомогу при звільненні в сумі 6364,02 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.07.2017 року по день ухвалення рішення судом.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, задоволені.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1: заборгованість по заробітній платі за лютий-липень 2016 року в розмірі 26894,00 грн., заробітну плату за час вимушеного простою з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 7819,52 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5487,93 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 6364,02 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 18.07.2017 року по 04.07.2018 року (дата ухвалення судом рішення по суті вимог позивача) 33185,28 грн., а всього 79750,75 грн.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь держави судові витрати у розмірі 797,50 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» та подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, не в повній мірі з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Просить апеляційний суд скасувати рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивачу відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року відкрито апеляційне провадження у даній цивільній справі та надано позивачу строк для надання відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі до 17 грудня 2018 року.

Копії ухвал про відкриття апеляційного провадження учасниками справи отримані (а.с. 145,146,147), копія апеляційної скарги відповідача позивачем отримана (а.с 147). До Донецького апеляційного суду надійшов відзив від позивача по справі (а.с. 153-155) проте, відзив не відповідає вимогам п. 4 ст. 360 ЦПК України, оскільки до відзиву не додані докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

В оскаржуваному рішенні Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 липня 2018 року зазначено, що воно може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" апеляційний суд Донецької області ліквідовано та утворено Донецький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, з місцезнаходженням у містах Бахмуті, Донецьку і Маріуполі, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду.

Відповідно до частини 6 ст. 147 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов'язані зі здійсненням таким судом повноважень, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року у газеті "Голос України" № 185 (6940) опубліковано повідомлення голови Донецького апеляційного суду про початок роботи Донецького апеляційного суду, згідно якого рішенням зборів суддів Донецького апеляційного суду від 02.10.2018 року № 4 днем початку роботи Донецького апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку із припиненням з 03 жовтня 2018 року здійснення правосуддя апеляційним судом Донецької області цивільна справа № 236/614/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 липня 2018 року, підсудна Донецькому апеляційному суду, який створено в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикції ліквідованого апеляційного суду Донецької області.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» не з'явився, хоча своєчасно і належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується роздруківкою Укрпошти( а.с. 163).

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з'явився, надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність (а.с. 160).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, виконував свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати, є безпідставними, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 94 КЗпПУ передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпПУ, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Суд наголошує, що відповідно до норм ст. ст. 115,116 КЗпП саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпПУ, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Визначаючи розмір заборгованості по заробітній платі за період лютий-липень 2016 року в сумі 26894,00 грн., який підлягає стягненню з відповідача ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача ОСОБА_1, суд першої інстанції не врахував, що згідно із наданою довідкою від 25.04.2018 року № 166 про стан невиплаченої заборгованості по заробітній платі за період з 01.02.2016 року працівникам, що переведені з ДП «Донецька залізниця» до Луганської дирекції залізничних перевезень ОСОБА_1 було нараховано 14620,18 грн., а виплачено 10240,44 грн., сума заборгованості складає 4379,74 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (а.с. 51).

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що рішення суду в цій частині підлягає зміні і стягненню заборгованості по заробітній платі за період з лютого по липень 2016 року підлягає сума в розмірі 4379,74 грн.

Що стосується стягнення заробітної плати за час вимушеного простою, то з матеріалів справи вбачається, що позивач виходив на роботу в період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року, що підтверджено записами у Журналах обліку приходу на робоче місце локомотивної бригади приміського сполучення моторвагонного депо «Родаково».

Наказом в. о. начальника виробничого підрозділу «Родаківське моторвагонне депо» Кузовова Ю.В. від 17.03.2017 року № 104/ОД для всіх працівників зазначеного виробничого підрозділу залізниці було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, з 0 год. 00 хв. 20.03.2017 року; оплата за час простою не з вини працівників має проводитись з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи (а.с. 29-30).

Згідно з довідкою про середню заробітну плату за 2017 рік, середньоденна заробітна плата позивача за період роботи за 2017 рік складала 143,04 грн. Згідно журналу тривалість зафіксованого простою складає: березень 2017 року - 12 днів; квітень 2017 року - 19 днів; травень 2017 року - 20 днів; червень 2017 року - 20 днів; липень 2017 року - 11 днів, заробітна плата за час простою складає 7819,52 грн.

Відповідно до статті 44 КЗпПУ, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме наказу про звільнення позивача від 17.07.2017 року № 424/ОС від 17.07.2017 року, позивач має право на отримання вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного заробітку .

Згідно ст. 24 ЗУ «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки.

Кількість невикористаних днів відпустки позивача, за які надається компенсація, складає 31 день. Згідно довідки - розрахунку оплати відпусток, середньоденний заробіток для розрахунку відпустки складає 177,03 грн, тоді компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки складає; 177,03 х 31 = 5487,93 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного простою з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 7819,52 грн.; компенсації за невикористану відпустку в розмірі 5487,93 грн., вихідної допомоги при звільненні у розмірі 6364,02 грн., оскільки вказані суми підтверджується належними і допустимими доказами по справі і тому в цій частині рішення суду першої інстанції є законним.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що довідки, які надані позивачем щодо розрахунку заробітної плати не можуть вважатися належним доказом, оскільки не містять необхідних реквізитів, є необґрунтованими, оскільки відповідно до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції послався на пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», який передбачає, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Частиною 1 статті 117 КЗпПУ передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 4 КЗпПУ передбачено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наданий відповідачем науково-правовий висновок, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, інших законів, нормативно-правових актів та свого Статуту.

Згідно з частиною 3 вказаної вище статті, Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Як вбачається із частини 1 статті 14-1 вказаного вище Закону, Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди, тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення тощо.

У зв'язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих на непідконтрольній українській владі території, у відповідача з 20.03.2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп'ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження № 0000286 за ознаками ст. 341 КК України.

Відповідно до частини 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 вказаної вище статті передбачено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Як вбачається із частини 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 5 вказаної вище статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Науково-правовий висновок не є сертифікатом, проте він підтверджує події, які відбуваються в Україні в зоні проведення АТО (ООС), який в сукупності з іншими доказами, що маються в матеріалах справи, підтверджують відсутність вини відповідача в несвоєчасному розрахунку з робітниками внаслідок вказаних подій.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 33185,28 грн. слід відмовити.

Оскільки апеляційним судом зменшена сума, яка підлягає стяганню з відповідача на користь позивача, то і судові витрати підлягають зміні відповідно до частини задоволених вимог і з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 240,51 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 04 липня 2018 року змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (юридична адреса 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1, місце реєстрації АДРЕСА_1):

заборгованість по заробітній платі за лютий-липень 2016 року в розмірі 4379 (чотири тисячі триста сімдесят дев'ять ) грн. 74 коп.,

заробітну плату за час вимушеного простою з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 7819 (сім тисяч вісімсот дев'ятнадцять) грн. 52 коп.,

компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5487 (п'ять тисяч чотириста вісімдесят сім) грн. 93 коп.,

вихідну допомогу при звільненні у розмірі 6364 (шість тисяч триста шістдесят чотири) грн. 02 коп.

а всього 24051 (двадцять чотири тисячі п'ятдесят одну) грн. 21 коп.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (юридична адреса 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь держави судові витрати у розмірі 240 (двісті сорок) грн. 51 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі.

Судді:

Повний текст постанови складений 08 лютого 2019 року

Суддя: О.Д.Канурна