СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/1121/18
Провадження №2/547/169/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року смт.Семенівка

Семенівський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Атаманової С.Ю.,

при секретарі судового засідання Совєтовій І.І.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Семенівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання останньої такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що сторони по справі після реєстрації 26.08.1989 року шлюбу почали проживати у належному батькам позивача житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 11.09.2009 року шлюб між сторонами було розірвано, внаслідок чого відповідач виїхала із вказаного будинку проживати до своєї матері. Добровільно знятися з реєстрації місця проживання відповідач не бажає. За вказаних обставин, з огляду на те, відповідач більше десяти років не проживає у належному позивачу будинку та будь-яких домовленостей між сторонами щодо користування ним немає, наявні підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування вказаним жилим приміщенням.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та прохали суд його задоволити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась. Про місце, день і час розгляду справи повідомлялась у порядку, передбаченому ст.128 ЦПК України. Представника для участі у судовому засіданні не направила. Відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 разом з доданими до нього письмовими доказами на обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог відповідач по справі у встановлений судом строк на подала. Телефонограмою повідомила суд про розгляд справи без її участі та визнання позову (а.с.37). Інших заяв та клопотань, в порядку ст.ст.43, 84, 183 ЦПК України, від відповідача по справі на дату проведення судового засідання не надходило.

Відповідно до положень ч.1 ст.223 ЦПК України суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, безпосередньо дослідивши письмові докази у справі та показання свідків, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 11.09.2009 року шлюб між сторонами по справі був розірваний (а.с.6).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №75861165, сформованого 15.12.2016 року, позивач по справі є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Як вбачається з довідки №431 від 07.11.2018 року, виданої виконавчим комітетом Горошинської сільської ради Семенівського району Полтавської області, відповідач по справі ОСОБА_3 з вересня 2009 року не проживає за місцем своєї реєстрації по АДРЕСА_1 (а.с.7).

Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст.ст.91, 229, 230 ЦПК України, в судовому засіданні були допитані свідки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які дали суду показання про відомі їм обставини справи.

Свідок ОСОБА_4 суду дала показання про те, що проживає по АДРЕСА_2 з 1952 року і позивач по справі ОСОБА_1 є її сусідом. Відповідач по справі ОСОБА_3 проживала з позивачем однією сім'єю, однак останні 9-10 років не проживає з позивачем у його будинку АДРЕСА_1 . Протягом цього часу вона жодного разу не бачила відповідача у домоволодінні позивача. Відповідач проживає в с.Горошине, але за іншою адресою (а.с.45).

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що проживає в с.Горошине Семенівського району і знає сторін по справі як односельців. Відповідач по справі ОСОБА_3 проживала однією сім'єю з позивачем, однак у 2009 році пішла від нього та на даний час проживає за іншою адресою. Після цього свідок не бачив відповідача у домоволодінні позивача (а.с.45).

Виконуючи приписи ч.4 ст.264 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним сторонами, а також доказам, якими вони підтверджуються, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом п.7 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) одним із способів захисту прав та інтересів є припинення правовідношення.

На підставі викладеного, з урахуванням відсутності поданої відповідачем в добровільному порядку заяви про зняття її з реєстраційного обліку за місцезнаходженням житлового будинку, належного на праві приватної власності позивачу, суд приходить до висновку про те, що звернення позивача по справі ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, здійснено у спосіб, передбачений законом, а тому порушене право позивача на реалізацію своїх прав власника підлягає судовому захисту.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР країни (далі - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом ст.71 ЖК Української РСР, яка встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.

Таким чином, системний аналіз ст.ст.71, 72 ЖК Української РСР дозволяє дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності двох обов`язкових умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такої відсутності.

Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом в постановах від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц, що відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного судом на підставі безпосередньо досліджених доказів, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 протягом тривалого часу, починаючи з вересня 2009 року не проживала за місцем своєї реєстрації в будинку АДРЕСА_1 , а більше шести місяців проживає за іншою адресою в с.Горошине Семенівського району Полтавської області.

Вказаний висновок суду не був спростований під час судового розгляду відповідачем ОСОБА_3 за відсутності наданих нею заперечень проти позову та доказів та їх обгрунтування.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідач по справі не проживає в жилому приміщенні за адресою свого зареєстрованого місця проживання більше шести місяців.

Крім того, судом встановлено, що підстави не проживання відповідача в будинку АДРЕСА_1 не пов`язані із перебуванням останньої у довготривалому відрядженні; здійсненням нею догляду за особою, яка проживає в іншому населеному пункті та не обумовлені неправомірною поведінкою позивача, який набув право власності на житловий будинок у передбаченому законом порядку та не вчиняв дій, спрямованих на неправомірне позбавлення відповідача житла.

Будь-яких інших поважних причин не проживання в належному позивачу житловому будинку відповідачем наведено не було.

Періодичного, в тому числі короткочасного повернення відповідача для проживання до будинку АДРЕСА_1 , а також наявних домовленостей між сторонами про можливість відповідача повернутися для проживання до вказаного будинку, судом під час розгляду справи також не встановлено.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії») концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинити захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п.63 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).

З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги, що відповідач з вересня 2009 року не проживає у належному позивачу житловому будинку, а постійно проживає за іншою адресою, що свідчить про наявність у неї достатніх триваючих зв`язків саме з іншим місцем проживання, суд приходить до висновку про втрату інтересу відповідача до житлового приміщення за місцем її реєстрації - житлового будинку АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, встановивши обставини, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо стягнення з відповідача по справі ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 судових витрат у вигляді сплаченого ним судового збору при поданні позову, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.133, ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.2, ч.1 ст.13 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства належить диспозитивність, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем в поданій до суду позовній заяві не зазначено про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на його користь судових витрат у виді сплаченого ним судового збору.

З огляду на викладене, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, судом не здійснюється розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору, що становить 704 грн. 80 коп..

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, відсутні.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, задоволити повністю.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 у виді сплаченого ним судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп., відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків в позовній заяві не зазначений.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції може бути подана до Полтавського апеляційного суду або через Семенівський районний суд Полтавської області.

Повне рішення суду складено 11 грудня 2019 року.

Головуючий С.Ю.Атаманова