Справа № 463/7788/18
Провадження № 2/463/764/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визнати, що будинок АДРЕСА_1 загальною площею 31.1 кв.м., житловою площею 12,6 кв.м., що позначений літерою «А-1», тамбур, що позначений літерою «а-1»; сарай, що позначений літерою «Б» та колодязь, що позначений літерою «К» в технічному паспорті від 05.04.2018р. належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, як окремий об`єкт нерухомості із часткою у розмірі 1/1.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.1973р. є власником 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 та 11.01.2005р. зареєструвала таке право. Іншим співвласником будинку із аналогічною часткою є відповідач, право власності якого зареєстровано 24.04.2005р. на підставі договору дарування від 08.04.2005р. У зв`язку з втратою свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.1973р. державний нотаріус Львівського державного нотаріального архіву 12.05.2017р. видав його дублікат, з яким звернулась до юридичного департаменту Львівської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо реєстрації права власності на 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 . Однак, державний реєстратор зупинив розгляд заяви у зв`язку відсутністю повного пакету документів, необхідних для реєстрації права власності. Зокрема, державний реєстратор повідомив про необхідність подання договору про поділ спільного майна, договору про виділ в натурі частки із спільного майна або відповідне рішення суду та документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Такі документи у неї відсутні, оскільки відповідні договори не укладались та не ухвалювалось рішення суду про виділ чи поділ спільного майна. Також, відсутні документи про присвоєння частині будинку позивача окремої поштової адреси і через відсутність таких документів вона відкликала заяву про державну реєстрацію права власності. Водночас, відповідач діючи без її відома та участі 27.03.2006р. зареєстрував належне йому право власності на 1/2 частки будинку як на єдиний об`єкт нерухомості з присвоєнням такому окремої поштової адреси № АДРЕСА_2 . Вважає, що тим самим відбувся поділ будинку після якого припинилось право спільної часткової власності на даний будинок. Однак, у власності позивача фактично залишається 1/2 частка будинку із поштовою адресою АДРЕСА_1 . Вважає, що відповідач своїми діями створив перешкоди щодо реєстрації права власності на належну їй 1/2 частки будинку тому просить в судовому порядку визнати за нею право власності на 1/2 частку будинку як на окремий об`єкт нерухомості, що за наведених вище обставин вважає єдиним ефективним способом захисту порушеного права.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 18.01.2019р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Відповідач скерував відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується. Оскільки вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, а сам позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки він не заперечує та не оспорює права власності позивача на частку в будинку. Вважає, що у такий спосіб позивач намагається узаконити самовільно здійснену добудову до будинку і тому в задоволенні позову просить відмовити.

У відповіді на відзив представник позивача навів аргументи, аналогічні мотивам позову, зазначивши додатково про відсутність самовільного будівництва, що додатково підтверджується довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».

Письмових заперечень на відповідь на відзив відповідач не надав.

В процесі розгляду справи ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 18.03.2019р. відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху. Цього ж дня ухвалою Личаківського районного суду м. Львова закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні повноважний представник позивача позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив з підстав, викладених у відзиві. Просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оригінали матеріалів інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 , оригінали матеріалів інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_2 , оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 04.10.1973р. на праві приватної власності належить 1/2 частина будинку та відповідна частина господарських будівель, які до цього будинку відносяться, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Копія дублікату вказаного свідоцтва, що має силу оригіналу долучена до матеріалів справи (а.с.17-18). Копія цього свідоцтва (третій примірник), що має силу оригіналу долучений до матеріалів інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 (а.с.53 інвентаризаційної справи).

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.10), позивач змінила прізвище на « ОСОБА_3 ».

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, оригінал якого знаходиться в матеріалах інвентаризаційної (реєстраційної) справи, заведеної на будинок АДРЕСА_2 (а.с.14 інвентаризаційної справи), відповідачу належала інша 1/2 частка будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08.04.2005р.

Згідно рішення ВК ВМР № 428 від 22.12.2005р. (а.с.28), частині будинку АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , а саме приміщення 2-1 площею 9,7 кв.м,2-2 площею 14,9 кв.м., 2-3 площею 2,8 кв.м. присвоєно окрему поштову адресу, а саме АДРЕСА_2 Житлова площа 14,9 кв.м., загальна площа - 27,4 кв.м. Надвірні споруди: сарай «В», вбиральня «Г».

На підставі цього рішення Винниківською міською радою 27.03.2006р. відповідачу видано відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 площею 27,4 кв.м., житловою площею 14,9 кв.м. Форма власності на вказаний будинок - приватна із часткою 1/1. Оригінал такого свідоцтва знаходиться в матеріалах інвентаризаційної (реєстраційної) справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 ( а.с.16 інвентаризаційної справи).

Згідно рішення державного реєстратора № 41196138 від 21.05.2018р. (а.с.19), розгляд заяви позивача про державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 зупинено у зв`язку з поданням документів не в повному обсязі, а саме відсутністю договору про поділ спільного майна, договору про виділ у натурі частки із спільного майна або відповідного рішення суду та документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

В подальшому, позивач відкликала свою заяву про реєстрацію права власності, а державний реєстратор виніс рішення від 02.07.2018р. про залишення такої заяви без розгляду.

При цьому, в самому Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься архівний запис про право власності позивача на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 , а також аналогічний запис про наявність у відповідача права власності на іншу частину цього будинку, що відображено в Інформаційній довідці з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.13-14). Державна реєстрація права власності проведена відповідно до рішення про державну реєстрацію від 11.01.2005р. на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.10.1973р.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, особою, яка є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати нею документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що відповідно до положень статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15.

При цьому, як зазначив Верховний Суд під час розгляду цивільної справи № 607/72/17-ц (постанова від 24.07.2019р), можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 331 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Передумовою для застосування положень статті 392 ЦК є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

З аналізу вказаних правових норм слідує висновок, що чинним ЦК України не передбачено такого способу захисту цивільного права як визнання майна окремим об`єктом нерухомості, оскільки об`єкт нерухомості, новостворений чи реконструйований, стає об`єктом цивільних прав виключно після здачі його в експлуатацію і право власності на такий об`єкт на підставі рішення суду може набуватись виключно у випадках, передбачених статтями 335 та 376 ЦК України, а в порядку ст. 392 ЦК України таке право власності може бути лише підтверджене.

Крім того, згідно відповідної відмітки в оціночному акті на спірний будинок, який міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, заведеної на будинок АДРЕСА_1 (а.с.57 інвентаризаційної справи), тамбур «а'-1» та сарай «Б» вибудувані самовільно, а згідно довідки ВК ВМР (а.с.82 інвентаризаційної справи), вибудувані вони самовільно лише позивачем.

Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

При цьому, у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Більше того, при отриманні позивачем у власність 1/2 частки будинку його загальна площа становила 57 кв.м., однак позивач просить віднести до окремого об`єкту нерухомості будинок площею 31,1 кв.м., що не відповідає її частці, набутій на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 04.10.1973р.

На думку суду, звертаючись до суду з даним позовом та включивши самочинне будівництво до переліку майна, яке позивач намагається визнати окремим об`єктом нерухомості, остання в такий спосіб лише намагається вирішити питання самочинного будівництва, і тому такий позов не може розцінюватись як ефективний спосіб захисту.

З огляду на зазначене, суд в задоволенні позову відмовляє.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 13, 15, 16, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 376, 392 ЦК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) про визнання, що будинок АДРЕСА_1 належить позивачу на праві приватної власності, як окремий об`єкт нерухомості, із часткою у розмірі 1/1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355, пп. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 09.09.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.