ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» грудня 2019 року

м. Харків

справа № 641/1141/19-ц

провадження № 22ц/818/5519/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А. І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів», представник відповідача - Мицай О.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2019 року в складі судді Боговського Д.Є.

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що з 2012 року він є власником однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій ніхто не зареєстрований та не проживає.

Зазначив, що у 2013 році він звертався до Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» із заявою про припинення нарахування плати за вивезення побутових відходів, оскільки він не користується цією послугою за вказаною адресою.

Вказав, що нарахування оплати за вивезення побутових відходів припинено з 01 січня 2013 року по 01 січня 2016 року, однак з 2016 року Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів» знову нараховує йому платню за послуги з вивезення побутових відходів, якими він не користується.

Зазначив, що у 2017 та 2018 роках він був на особистому прийомі у директора підприємства, де надавав на його вимогу копії документів та квитанцій за сплату послуг з постачання електричної енергії, які підтверджують, що за вказаною адресою ніхто не проживає, а також у 2017 році ним неодноразово подані скарги на незаконні нарахування.

Вказав, що відповідач у відповідях на його скарги повідомив, що нарахування здійснюється на підставі наказу №302/інф від 28 вересня 2016 року для службового користування, тому йому для ознайомлення його не надав, чим порушив його право на доступ до публічної інформації.

Зазначив, що договір з Комунальним підприємством «Комплекс з вивозу побутових відходів» за даною адресою він не укладав

Просив:

визнати протиправними дії та рішення Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» про нарахування платні за послугу, якою він не користується за адресою: АДРЕСА_1 ;

скасувати рішення Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» про нарахування платні за послугу, якою він не користується за вказаною адресою;

зобов`язати Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів» не нараховувати платню за послугу, якою він не користується за вказаною адресою;

зобов`язати Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів» списати суму заборгованості, яку він незаконно нарахував за вказаною адресою;

зобов`язати Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів» надати йому завірену копію свого наказу №302/інф від 28 вересня 2016 року для ознайомлення;

зобов`язати Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів» надати звіт про виконання судового рішення та допустити судове рішення до негайного виконання.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вказав, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогами припинити незаконне нарахування платні за послугу, якою він не користується, але відповідач продовжував незаконно нараховувати йому суми до сплати; що суд не надав належної оцінки наданим ним доказам у справі.

08 листопада 2019 року від Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому підприємство вважало рішення таким, що ґрунтується на засадах верховенства права, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому посилалось на те, що позивач жодних порушень норм права не навів.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав та законних інтересів з боку відповідача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 грудня 2011 року № 940 "Про визначення виконавців послуг з вивезення побутових відходів у місті Харкові", визначено, зокрема, Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів» виконавцем послуг з вивезення твердих побутових відходів.

Послуги Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів» надає на підставі договору №624 від 27 грудня 2011 року на надання послуг з вивезення побутових відходів від комунальних будинків та інших багатоквартирних будинків, укладеного з Департаментом житлового господарства Харківської міської ради, та публічного договору «Про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів», який опубліковано в офіційному друкованому виданні Харківської міської ради «Харьковские Известия» від 28 грудня 2011 року № 153/2.

Сторонами публічного договору є Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів» та власник (наймач, орендар) квартири, розташованої в житловому будинку комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 16 жовтня 2000 року державним нотаріусом Сьомої Харківської державної нотаріальної контори; право власності зареєстровано 20 жовтня 2000 року та 16 жовтня 2003 року виготовлено технічний паспорт на його ім`я (а. с. 18-19, 20, 72-73, 74).

З наданих ОСОБА_1 довідок з Реєстру територіальної громади міста Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб вбачається, що станом на 01 січня 2016 року, 31 грудня 2016 року, 01 січня 2017 року, 31 грудня 2017 року, 01 січня 2018 року, 31 грудня 2018 року, 01 січня 2019 року, 04 березня 2019 року відсутня інформація про зареєстрованих осіб у вказаній квартирі (а. с. 10-17, 64-71).

Також, ОСОБА_1 надано копії рахунків за постачання електричної енергії у вказану квартиру за вересень 2017 року, січень-березень, травень-червень 2018 року, з яких вбачається, що електричною енергією за цією адресою ніхто не користується (а. с. 62-63).

Із довідки про нарахування та сплату за послуги з вивезення побутових відходів та розрахунку заборгованості, складеного Комунальним підприємством «Комплекс з вивозу побутових відходів» вбачається, що станом на січень 2019 року, по особовому рахунку № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за період з січня 2012 року по грудень 2012 року ОСОБА_1 здійснювалось нарахування за послуги у розмірі 9,50 грн на місяць, з 2013 року по грудень 2015 року нарахування не здійснювалось, з січня 2016 року по жовтень 2016 року нарахування здійснювалось з розрахунку 11,54 грн за місяць, з листопада 2016 року по липень 2017 року - 23,08 грн, з липня 2017 року по липень 2018 року - 11,54 грн, з липня 2018 року по грудень 2018 року - 23,08 грн, у січні 2019 року - 23,47 грн; за період з лютого 2017 року по січень 2019 року існує заборгованість в розмірі 577,39 грн (а. с. 21, 59, 60-61, 75).

17 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» зі скаргою щодо безпідставного нарахування оплати послуги з вивозу побутових відходів, якою він не користується, оскільки у квартирі, яка належить йому на праві власності, ніхто не проживає. Вказав, що у 2015 році надавав відповідну заяву про не нарахування йому сум за надання послуги з вивозу побутових відходів та копії усіх документів на підтвердження у відділ по роботі з абонентами, однак на теперішній час йому нараховують оплату за послуги, з розрахунку двох осіб у розмірі 23,08 грн (а. с. 58).

18 липня 2017 підприємством на адресу ОСОБА_1 направлено відповідь на його скаргу, в якій повідомлено про наявність наказу № 302/інф від 28 вересня 2016 року, на підставі якого з 01 вересня 2016 року проводяться нарахування вартості послуг з вивезення побутових відходів за особовими рахунками з відсутніми зареєстрованими особами в розмірі 23,08 грн. Також, у відповіді зазначено, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та /або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а саме, запропоновано подати власноруч написану заяву та додати до неї документи: довідку з фактичного місця проживання, копії правовстановлюючих документів на квартиру, довідку про кількість зареєстрованих осіб та документ, що підтверджує відсутність мешканців (наймачів, користувачів, орендарів) за запитуваною для перерахунку адресою. Крім того, повідомлено ОСОБА_1 , що на підставі його заяви з 09 січня 2013 року зроблено перерахунок нарахувань за послугу з вивозу побутових відходів за його адресою (а. с. 57).

19 липня 2017 року ОСОБА_1 подав до підприємства власноруч написану заяву про перерахунок послуги з вивозу побутових відходів за адресою: АДРЕСА_1 , де зазначив, що у 2013 році надавав усі документи щодо вказаної квартири та ситуація з того часу не змінилась (а. с. 56).

29 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до підприємства з повторною скаргою, що зареєстрована 14 січня 2019 року, у якій з посиланням на вищезазначені обставини просив припинити здійснювати йому нарахування за оплату послуги, якою він не користується, провести перерахунок зі списанням заборгованості та надати копію наказу № 302/інф від 28 вересня 2016 року, на підставі якого проводяться нарахування вартості послуг з вивезення побутових відходів (а. с. 55).

З відповіді підприємства на адресу ОСОБА_1 від 22 січня 2019 року №121/1 вбачається, що за період з 01 січня 2012 року до 01 грудня 2015 року на підставі відповідних заяв споживача нарахування плати за послуги з вивезення побутових відходів не здійснювалось. Максимальний період відключення (зміни) нарахування плати за послуги на майбутній період становить один календарний рік, тому з 01 грудня 2015 року нарахування плати почало проводитись в розмірі 11,54 грн на місяць. З 01 вересня 2016 року нарахування плати становило 23,08 грн на місяць. В серпні 2017 року на підставі заяви ОСОБА_1 змінено нарахування вартості послуг на майбутній період до розміру 11,54 грн із розрахунку на одну особу - власника до 01 серпня 2018 року. У січні 2019 року на підставі заяви ОСОБА_1 проведено перерахунок за період з 01 серпня 2018 року до 01 січня 2019 року в розмірі 57,70 грн та змінено нарахування вартості послуг до 01 серпня 2019 року із розрахунку на 1 особу до розміру 23,47 грн.

На вимогу щодо надання копії наказу № 302/інф від 28 вересня 2016 року ОСОБА_1 надано відповідь, що даний наказ є документом внутрішнього користування та належить до службової інформації, у зв`язку з чим не може бути розголошений та наданий для ознайомлення третім особам (а. с. 53-54).

Разом з відзивом на позовну заяву підприємством надано до суду розрахунок заборгованості по особовому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за період з серпня 2019 року по серпень 2019 року, з якого вбачається, що за цим особовим рахунком здійснено перерахунок у розмірі 718,21 грн та заборгованість відсутня (а. с. 120).

На підставі цього відповідач просив закрити провадження у справі.

Статтею 13 Конституції України встановлено, що власність зобов`язує. Вказаний конституційний принцип полягає, зокрема, у виконанні особою обов`язків по належному утриманню об`єкта її власності.

Згідно із положенням частини першої статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Місце проживання особи, яка є власником нерухомого майна, не впливає на її обов`язок щодо своєчасного внесення плати за комунальні послуги, що узгоджується із положеннями частини другої статті 317 ЦК України, згідно з якими на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 вересня 2019 року, справа № 640/18755/16-ц, провадження № 61-25883св18.

Відповідно до приписів статті 162 ЖК Української РСР, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до статті 35-1 Закону України «Про відходи» власники або наймачі, користувачі, у тому числі, орендарі, джерел утворення побутових відходів, земельних ділянок укладають договори з юридичною особою, яка визначена виконавцем послуг на вивезення побутових відходів, здійснюють оплату таких послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до частини другої зазначеної статті учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Частиною 2 статті 31 вказаного Закону передбачено, що виконавці (виробники) послуги здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на її виробництво (надання) і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів. Органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання).

Відповідно до статті 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, зокрема, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів.

Пункт 2 Порядку формування тарифів на послуги з вивезення побутових відходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 червня 2006 року № 1010 у редакції на час виникнення спірних правовідносин передбачав, що тарифи на послуги з вивезення побутових відходів є грошовим виразом витрат із збирання, зберігання, перевезення, перероблення, утилізації, знешкодження та захоронення 1 куб.м або 1 тонни (за наявності вагового обладнання) побутових відходів, розрахованих на основі економічно обґрунтованих планованих витрат з урахуванням планованого прибутку та податку на додану вартість.

Порядок надання послуг з вивезення побутових відходів регулюється Правилами надання послуг з вивезення побутових відходів, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2008 року № 1070.

Пунктом 3 Правил №1070 визначено, що договір про надання послуг укладається відповідно до типового договору, наведеного у додатку до Правил.

Відповідно до пункту 6 Правил № 1070 обсяг надання послуг розраховується на підставі норм, затверджених органом місцевого самоврядування.

Пунктом 7 Правил № 1070 передбачено, що норми надання послуг визначаються на підставі правил, встановлених центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Рішенням Харківської міської ради №215/06 від 27 грудня 2006 року (зі змінами, внесеними рішенням №581/11 від 23 грудня 2011 року) затверджено на одного мешканця норми утворення твердих побутових відходів у м. Харкові та встановлено середньорічні норми надання послуг з вивезення великогабаритних відходів на одного мешканця м. Харкова в об`ємі 0,15 м3 та середньорічні норми надання послуг з вивезення твердих побутових відходів на одного мешканця м. Харкова в об`ємі 2,15 м3.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №646 від 05 листопада 2014 року встановлено тарифи на послуги, які надає Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів»: 55,56 грн/м3 - на послуги з вивезення (перевезення, захоронення) твердих побутових відходів для населення (незалежно від форми власності будинків); 126,65 грн/м3 - на послуги з вивезення (перевезення, захоронення) великогабаритних відходів для населення (незалежно від форми власності будинків).

З 01 січня 2019 року набуло чинності рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 12 грудня 2018 року №918, яким встановлено тарифи на послуги з вивезення побутових відходів, що надає Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів», а саме: 114,79 грн/м3 на послуги з вивезення (перевезення, захоронення) твердих побутових відходів для населення (незалежно від форми власності будинків); 231,98 грн/м3 - на послуги з вивезення (перевезення, захоронення) великогабаритних відходів для населення (незалежно від форми власності будинків).

Зазначена інформація є загальнодоступною та міститься на сайті Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів».

З огляду на вказані нормативні акти підприємство сформувало норму надання послуги на одного мешканця в розмірі 11,54 грн, а з 01 січня 2019 року - 23,47 грн, як суму, яку повинна сплатити особа, що споживає його послуги на території обслуговування.

Разом з тим, пунктом 6 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналогічну норму містить пункт 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що набрав чинності 10 грудня 2017 року, згідно якого споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.

Підпунктом 7 пункту 19 Типового договору про надання послуг з вивезення побутових відходів, який є додатком 1 до Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1070 від 10 грудня 2008 року, визначено, що споживач має право на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів сім`ї на підставі письмової заяви і документа, що підтверджує його відсутність - довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби чи відбування покарання.

Тобто, у разі тимчасової відсутності споживача він має право звернутися до надавача послуг для здійснення перерахунків за надані послуги з наданням копій відповідних підтверджуючих документів.

Умовою реалізації зазначеного права є здійснення відповідного документального оформлення, шляхом звернення із належною заявою як до житлово-експлуатаційної контори, так і до інших обслуговуючих організацій, що надають послуги споживачу, відповідно до умов укладених з ними договорів.

Як вбачається з матеріалів справи Комунальним підприємством «Комплекс з вивозу побутових відходів» 28 вересня 2016 року видано наказ №302/інф., яким встановлено, що з 01 вересня 2016 року нарахування вартості послуг з вивезення побутових відходів по особових рахунках, за якими відсутні зареєстровані споживачі, здійснюється в сумі 23,08 грн.

Рішенням Адміністративної колегії Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28 листопада 2017 року №158-р/к у справі №1/02-24-17 визнано, що прийнявши зазначений наказ, підприємство вчинило порушення законодавства про захист економічної конкуренції та зобов`язано його припинити порушення законодавства шляхом скасування цього наказу.

Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів» зверталось до суду з позовом про визнання недійсним та скасування вказаного рішення Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, однак рішенням Господарського суду Харківської області від 19 лютого 2019 року, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 22 квітня 2019 року, та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 липня 2019 року, цей позов залишено без задоволення.

Під час розгляду зазначеної справи №922/224/18 судом касаційної інстанції у постановах від 06 листопада 2018 року та 18 липня 2019 року зазначено, що визначений законом, умовами договору № 624 та публічного договору порядок оплати послуг підприємства не передбачає права підприємства при проведенні розрахунків вартості наданих послуг в односторонньому порядку збільшувати кількість суб`єктів отримання послуг за рахунок кількості фактично проживаючих осіб, та відповідно отримувати плату з осіб, які є незареєстрованими мешканцями, тому Адміністративна колегія Відділення АМК дійшла правильного висновку про економічну необґрунтованість визначеної наказом № 302/інф оплати послуг.

Згідно з висновками судів у рішенні №158-р/к доведено зловживання підприємством монопольним становищем на ринку, що виявилося в діях щодо прийняття наказу № 302/інф, які призвели або можуть призвести до ущемлення інтересів споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку. Наказ № 302/інф ущемляє інтереси споживачів - власників квартир, в яких відсутні зареєстровані особи, оскільки визначає обов`язок цих власників здійснювати оплату за надані послуги з вивезення побутових відходів у порядку та розмірі не передбаченому чинним законодавством.

Крім того, під час розгляду зазначеної справи Верховний Суд дійшов висновку, що чинним законодавством не передбачено обов`язку споживачів, які є власниками квартир, де відсутні зареєстровані споживачі, здійснювати оплату за надані послуги з вивезення побутових відходів, звертатися до надавача послуг з вивезення побутових відходів для здійснення перерахунків та доведення факту відсутності в їх квартирах мешканців. Натомість, названими Правилами передбачено лише право споживачів звернутися до надавача послуг з вивезення побутових відходів для здійснення перерахунків за надані послуги у разі їх тимчасової відсутності.

Також, чинним законодавством не передбачено обов`язку власників квартир, у яких відсутні зареєстровані споживачі, здійснювати оплату за надані послуги у подвійному розмірі та доводити факти того, що у їх квартирах відсутні мешканці. Наявність у певної особи права власності на житлове приміщення, зокрема, квартиру, не свідчить про обов`язкове проживання в ній осіб, тобто наявність мешканців, які користуються послугами Комунального підприємства "Комплекс з вивозу побутових відходів".

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 як споживачу послуг з вивезення побутових відходів за адресою: АДРЕСА_1 , з 2013 року по грудень 2015 року нарахування плати за послуги не здійснювалось на підставі його заяви, з січня 2016 року по жовтень 2016 року нарахування здійснювалось з розрахунку 11,54 грн за місяць, з листопада 2016 року по липень 2017 року - 23,08 грн, з липня 2017 року, коли він знов подав до підприємства відповідну заяву щодо того, що у його квартирі немає мешканців, по липень 2018 року - 11,54 грн, з липня 2018 року по грудень 2018 року - 23,08 грн, у січні 2019 року - 23,47 грн.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що між ним та відповідачем не укладено договору про надання послуг, не можуть бути взяті до уваги, оскільки оплата послуг з вивезення побутових відходів є обов`язком споживача, незалежно від факту укладення договору.

Доказів того, що ОСОБА_1 , користуючись передбаченим законом правом, протягом 2016-2019 років надавав до підприємства не лише заяви щодо припинення нарахування сплати за послуги, якими він не користується, а й відповідні документи на підтвердження цього, матеріали справи не містять, оскільки надані позивачем копії заяв до підприємства не містять додатків.

Матеріали справи свідчать про те, що з позовом про стягнення заборгованості Комунальне підприємство «Комплекс з вивозу побутових відходів» до ОСОБА_1 не звертався, в інший спосіб стягнення не здійснювалося.

Водночас, судова колегія враховує, що відповідачем надано до суду розрахунок заборгованості по особовому рахунку ОСОБА_1 від серпня 2019 року, з якого вбачається, що за цим особовим рахунком здійснено перерахунок у розмірі 718,21 грн., та заборгованість відсутня (а. с. 120).

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували проти відсутності заборгованості у ОСОБА_1 .

Таким чином, підстав вважати, що діями відповідача завдано шкоду правам та інтересам ОСОБА_1 як споживача комунальних послуг з вивезення побутових відходів, не вбачається.

Оскільки підприємством повністю перераховано суму заборгованості ОСОБА_1 , та станом на момент ухвалення рішення суду вона дорівнює нулю, судова колегія вважає, що права позивача діями відповідача не порушено, тому підстави визнавати дії та рішення Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» про нарахування йому плати за послуги протиправними, скасовувати рішення Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» про нарахування плати, зобов`язувати його списати суму заборгованості, відсутні.

Вимога позивача щодо зобов`язання Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» не нараховувати платню за послугу, якою він не користується, також не може бути задоволена, оскільки спрямована на майбутні, а не на існуючі правовідносини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогами припинити незаконне нарахування платні за послугу, якою він не користується, але відповідач продовжував незаконно нараховувати йому суми до сплати, навіть після звернення до директора підприємства; що суду надано всі матеріали ділового спілкування з відповідачем, оригінали довідок про відсутність зареєстрованих осіб у його квартирі, яким суд не надав належної оцінки, судова колегія вважає безпідставними у зв`язку з тим, що заборгованість ОСОБА_1 відсутня та доказів того, що його права порушено, не надано.

Твердження апеляційної скарги щодо того, що провадження у справі судом першої інстанції відкрито лише після скасування ухвали про повернення позовної заяви судом апеляційної інстанції, не можуть бути взяті до уваги, оскільки не стосуються вирішення спору по суті. Процесуальні порушення, допущені судом на стадії відкриття провадження у справі, усунуті постановою суду апеляційної інстанції, та на теперішній час не є предметом розгляду апеляційного суду.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача надати йому завірену копію наказу №302/інф від 28 вересня 2016 року для ознайомлення судова колегія виходить з наступного.

Матеріали справи свідчать про те, що 28 вересня 2016 року Комунальним підприємством «Комплекс з вивозу побутових відходів видано наказ №302/інф., яким встановлено, що з 01 вересня 2016 року нарахування вартості послуг з вивезення побутових відходів по особових рахунках, за якими відсутні зареєстровані споживачі, здійснюється в сумі 23,08 грн.

29 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до підприємства зі скаргою, що зареєстрована 14 січня 2019 року, у якій просив, зокрема, надати копію наказу № 302/інф від 28 вересня 2016 року, на підставі якого проводяться нарахування вартості послуг з вивезення побутових відходів (а. с. 55).

На вказану вимогу ОСОБА_1 надано відповідь від 22 січня 2019 року №121/1, що даний наказ є документом внутрішнього користування та належить до службової інформації, у зв`язку з чим не може бути розголошений та наданий для ознайомлення третім особам (а. с. 53-54).

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію повинна містити, зокрема, дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач, зокрема, має право без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості.

Як встановлено статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги.

Правовідносини щодо порядку здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес врегульовано Законом України «Про доступ до публічної інформації».

За визначенням статті 1 цього Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до частини 2 статті 5 Закону доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

За змістом статті 6 цього ж Закону інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше.

Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі, до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Згідно вимог статті 9 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі, на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Згідно з положеннями пунктів 2-4 частини 1, пункту 4 частини 2 статті 13 Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Водночас, за приписами частин 1, 2 статті 19 Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Вичерпний перелік підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію наведений у статті 22 Закону, за правилами частин 1-3 якої розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації. Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Виходячи з аналізу зазначених норм права в контексті встановлених обставин справи слід дійти висновку, що наказ підприємства № 302/інф від 28 вересня 2016 року, на підставі якого з 01 вересня 2016 року проводилось нарахування споживачам вартості послуг з вивезення побутових відходів за особовими рахунками з відсутніми зареєстрованими особами в розмірі 23,08 грн, не може бути віднесений до інформації з обмеженим доступом, оскільки містить відомості щодо порядку нарахування оплати за надані комунальні послуги.

Водночас, судом встановлено, що рішенням Адміністративної колегії Харківського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 28 листопада 2017 року №158-р/к у справі №1/02-24-17 визнано, що прийнявши зазначений наказ, підприємство вчинило порушення законодавства про захист економічної конкуренції та зобов`язано його припинити порушення законодавства шляхом скасування цього наказу.

Тобто, станом на час розгляду справи зазначений наказ підприємства визнано таким, що порушує законодавство про захист економічної конкуренції та підлягає скасуванню. Отже, підстав для зобов`язання підприємства надати ОСОБА_1 копію вказаного наказу не вбачається.

Крім того, враховуючи, що відомості про нарахування оплати за надані послуги з вивезення побутових відходів щомісячно доводяться до відома споживача шляхом надіслання єдиної квитанції для населення на оплату житлово-комунальних послуг, надання ОСОБА_1 копії вищезазначеного наказу не є ефективним способом захисту його цивільних прав, спрямованим на захист чи поновлення його порушених прав.

Виходячи з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, немає й підстав для задоволення його вимог щодо зобов`язання Комунального підприємства «Комплекс з вивозу побутових відходів» надати звіт про виконання судового рішення та допущення судового рішення до негайного виконання. Крім того, чинним законодавством не передбачено підстав для звернення рішення до негайного виконання у справі такої категорії та надання відповідачем звіту про його виконання.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору як громадянин, віднесений до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» та як споживач комунальних послуг.

У зв`язку з чим, оскільки його апеляційну скаргу залишено без задоволення, судові витрати за розгляд справи відносяться за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.