Постанова

Іменем України

29 липня 2019 року

м. Київ

справа № 428/12732/15-ц

провадження № 61-34890св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Ровенькиантрацит»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Ровенькиантрацит» на рішення Апеляційного суду Луганської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Назарової М. В., Авалян Н. М., Єрмакова Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Ровенькиантрацит» (далі - ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит») про визнання незаконним встановлення неповного робочого часу, відновлення графіку змінності, визнання незаконним звільнення з посади та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» і працював підземним гірником 3-го розряду ділянки ВШТ-2 шахти 1-2 відокремленого підрозділу (далі - ВП) «Шахтоуправління «Ровеньківське «ДТЕК Ровенькиантрацит».

01 вересня 2015 року відповідач встановив йому згідно з його графіком скорочений робочий день.

Не погодившись із цим, позивач 02 листопада 2015 року звернувся із заявою до комісії з трудових спорів із вимогами про встановлення йому повного робочого часу та сплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

16 листопада 2015 року відповідач повернув йому подану ним заяву з посиланням на те, що комісію з трудових спорів на підприємстві не обрано.

Внаслідок того, що відповідач не виконував законодавство про працю, умови колективного договору чи трудової угоди, позивач 16 листопада 2015 року був змушений написати заяву про звільнення на підставі статті 36, частини третьої статті 38 КЗпП України.

Проте відповідач за своєю ініціативою наказом від 16 листопада 2015 року звільнив його з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати незаконним встановлення йому неповного робочого часу, відновити йому графік змінності з 5-ти денним робочим тижнем (30 годин на тиждень), визнати незаконним його звільнення із займаної раніше посади, відновити його на цій посаді із 16 листопада 2015 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 01 вересня 2015 року, яким позивач вважає встановлення йому неповного робочого часу, по 17 березня 2016 року у розмірі 38 412,50 грн та відшкодування у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період

із 16 листопада 2015 року по 17 березня 2016 року в сумі 23 560,28 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивача звільнено на підставі статті 38 КЗпП України без порушень вимог трудового законодавства. Зокрема, позивач надав свою згоду на роботу в умовах скороченого робочого часу, а тому підстав для його звільнення на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у відповідача не було. З наказом про звільнення позивача ознайомлено та внесено відомості до його трудової книжки. При цьому питання щодо зміни формулювання причини звільнення позивач не ставив, наказ про своє звільнення не оскаржував. Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним встановлення йому неповного робочого часу, відновлення йому графіку змінності з 5-ти денним робочим тижнем (30 годин на тиждень), стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 01 вересня 2015 року, яким позивач вважав встановлення йому неповного робочого часу, по 17 березня 2016 року у розмірі 38 412,50 грн та відшкодування у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період із 16 листопада 2015 року по 17 березня 2016 року у сумі

23 560,28 грн, суд виходив із необґрунтованості вказаних вимог і їх недоведеності.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 06 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 06 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням Апеляційного суду Луганської області від 19 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову

ОСОБА_1 . Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади гірничого робочого підземного 3-го розряду дільниці ВШТ-2 шахти 1-2 Відокремленого підрозділу «Шахтоуправління Ровеньківське» ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» згідно з наказом від 16 листопада 2015 року № 4029/к-1-2 та поновлено ОСОБА_1 на посаді гірничого робочого підземного 3 розряду дільниці ВШТ-2 шахти 1-2 Відокремленого підрозділу «Шахтоуправління Ровеньківське» ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» із 16 листопада 2015 року. Стягнуто з ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 16 листопада 2015 року по 19 вересня 2017 року у сумі

120 005,16 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Допущено до негайного виконання рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць із 16 листопада 2015 року по 15 грудня 2015 року включно у сумі 2 358,18 грн.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, якими є саме заява працівника, що позивач просив звільнити його за частиною першою статті 38 КЗпП України за власним бажанням, отже, звільнення відбулося без законних на те підстав.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Луганської області від 19 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у цій справі виник спір щодо формулювання причин звільнення, оскільки позивач не заперечував, що він звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, тому він повинен був обрати інший спосіб, аніж поновлення на роботі, а саме зміна формулювання причини звільнення.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит».

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно з наказом ВП «Шахтоуправління «Ровеньківське»

ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» від 12 березня 2012 року № 377-к ОСОБА_1 прийнятий за переведенням на посаду підземного гірника з повним робочим днем під землею 3-го розряду на ділянку ВШТ-2.

Наказом від 15 червня 2015 року № 565 по ВП «Шахтоуправління Ровеньківське»

ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» «Про зміну суттєвих умов праці» у зв`язку зі зміною режиму роботи шахтоуправління та розробленими заходами, відсутністю зворотних засобів, необхідних для забезпечення виробництва, з метою забезпечення виплати заробітної плати та керуючись статтею 32 КЗпП України введено строком на чотири місяці встановлення режиму неповного робочого часу із 01 вересня 2015 року (за сплином 2-х місяців із моменту отримання попередження робітниками) для робітників дільниць шахтного транспорту № 2 шахти 1-2 ВП «Шахтоуправління Ровеньківське», зайнятих заходами по призупиненню робіт та змінами в організації виробництва та праці, визначених додатком 1 (пункт 3); організувати розробку графіків роботи працівників при встановленні неповного робочого часу (пункт 4.1); довести до відома співробітників, що у разі відмови працювати у нових умовах праці, вони можуть бути звільнені згідно із пунктом 6 статті 36 КЗпП України через два м`ясці від дати ознайомлення з наказом (врученням повідомлення) з виплатою вихідної допомоги у розмірі місячного середнього заробітку.

02 листопада 2015 року позивач звернувся до комісії з трудових спорів

ВП «Шахтоуправління «Ровеньківське «ДТЕК Ровенькиантрацит» із заявою про порушення його трудових прав, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яким він вважає роботу за скороченим робочим часом, на що 16 листопада 2015 року отримав відповідь про неможливість розгляду його заяви, оскільки на підприємстві не обрано Комісію із трудових спорів.

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що після відмови йому у розгляді заяви комісією з трудових спорів він того ж дня 16 листопада

2015 року змушений подати відповідачу заяву про звільнення з роботи на підставі статті 36, частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки відмовлявся продовжувати працювати у зв`язку зі зміною істотних умов праці, а відповідач не виконує закон про працю, умови колективного договору та трудової угоди.

Згідно з наказом від 16 листопада 2015 року № 4029/к-1-2 ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України. Підстава звільнення - заява ОСОБА_1 .

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, до зміни істотних умов праці відноситься: зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інше.

Із аналізу частини третьої статті 32 КЗпП України слідує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів або найменування посад він має попередити працівника про це не пізніше, ніж за два місяці. Попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попереджені дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки у тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Доказами такої відмови повинно бути письмове повідомлення роботодавця про майбутню зміну істотних умов праці з розпискою працівника про відмову від продовження роботи або письмова заява працівника про відмову від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці.

За змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на частину першу

статті 38 КЗпП України.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із

статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що позивач звернувся із заявою про його звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та розраховував на настання низки бажаних для нього наслідків як право на вихідну допомогу, а відповідач самостійно змінив підставу звільнення і звільнив його за частиною першою статті 38 КЗпП України, що не відповідає бажанню позивача і не є звільненням за власним бажанням, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина перша та друга статті 367 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про те, що у цій справі виник спір щодо формулювання причин звільнення, оскільки позивач не заперечував, що він звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, тому він повинен був обрати інший спосіб, аніж поновлення на роботі, а саме зміна формулювання причини звільнення, є безпідставними, оскільки право на вибір способу захисту належить позивачу, а суд не має повноважень на зміну формулювань причин звільнення, зазначених працівником у заяві про звільнення.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, а відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вирішуючи зазначенийспір, суд апеляційної інстанції повно та всебічнодослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, урахував вказівки, зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Оскаржене судове рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів

Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Ровенькиантрацит» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик