Справа № 457/110/16 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/811/979/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Струс Л.Б., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

в січні 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 03 лютого 2003 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від шлюбу у них народилося двоє дітей, дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя з відповідачем не склалося внаслідок непорозумінь при вирішенні сімейних проблем, що виникають як у побуті, так і в інших сферах життя. Їхні погляди на життя та інтереси стали протилежними, вони не розуміють одне одного, в результаті чого виникли конфлікти, під час яких вони не змогли знайти компромісних рішень, що в свою чергу породжувало взаємні образи та відчуження. З наведених підстав просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 , який був зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції у Львівській області 03 лютого 2003 року, актовий запис №9.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 лютого 2003 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції у Львівській області під актовим записом № 9. ОСОБА_3 після розірвання шлюбу залишено на прізвищі ОСОБА_3 .

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 , вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що 23.02.2017 року розгляд справи був проведений без участі ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_8 . Ухвалюючи оскаржуване рішення судом не враховано, що станом на 27.01.2016 року (на час звернення до суду з вказаним позовом) ОСОБА_3 перебувала в Канаді і не мала належних документів щоб прибути в Україну. З матеріалів справи невідомо, яка особа була уповноважена подавати позов від імені ОСОБА_3 до суду, також як і відсутні підтверджуючі документи, які б свідчили, що саме позивачка звернулась до суду з вказаним позовом. Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги те, що ще у 2003 році ОСОБА_1 виїхав до Канади, подав документи на з`єднання сім`ї та позивачка разом з сином приїхали до нього у 2006 році та досі проживають у Канаді за однією адресою, ведуть спільне господарство, мають канадське підданство. Зазначає, що позивачка таємно розірвала шлюб, щоб зареєструвати новий шлюб з ОСОБА_9 . З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2018 року рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2017 року скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 13 лютого 2019 року постанову Апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують подружніх відносин, збереження сім`ї і подальше спільне проживання сторін є неможливим, перебування у шлюбі суперечить їхнім інтересам, а відтак шлюб слід розірвати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК Українишлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до змісту п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується свідоцтвом про шлюб, що 03 лютого 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Трускавецького міського управління юстиції у Львівській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 9.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_6 .

У 2003 році ОСОБА_1 виїхав у Канаду, де проживає по даний час.

У 2006 році ОСОБА_3 приїхала до Канади разом із сином ОСОБА_6 , проживає у Канаді по даний час.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилася дочка ОСОБА_5 , яка має паспорт громадянина Канади.

ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 мають постійні карти на проживання в Канаді.

Даних про вихід ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з громадянства України матеріали справи не містять.

З копії свідоцтва про шлюб, виданого Трускавецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстровано шлюб 04 серпня 2016 року.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини пред`явлення позову про розірвання шлюбу, обставини подружнього життя, суд першої інстанції вірно виходив з того, що сторони не підтримують подружніх відносин тривалий час, позивачка категорично не бажає їх поновлювати, подальше сімейне життя подружжя і примирення між сторонами неможливе, сім`я фактично розпалась, шлюб між сторонами існує формально.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позову, оскільки справа перебувала у провадженні суду першої інстанції з 27.01.2016 року, у сторін було достатньо часу для примирення, відносини сторін не змінилися, і після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, і за час перебування справи у провадженні касаційного і апеляційного судів.

Колегія суддів вважає рішення суду законним та обґрунтованим і з врахуванням положень ч. 3, 4 ст. 56 СК України, відповідно до якої кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Посилання апелянта на те, що сторони до цього часу проживають сім`єю у Канаді за однією адресою, ведуть спільне господарство, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження цих доводів, позивачка 04.08.2016 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , а відтак колегія суддів виходить з дотримання основоположних принципів укладення і збереження шлюбу, визначених статтею 51 Конституції України, статтею 24 СК України, відповідно до яких шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані апелянтом під час апеляційного розгляду справи.

Крім цього, на адресу Львівського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_3 , завірена у встановленому законом порядку 30.05.2019 року, у якій ОСОБА_3 вказала, що підтримує свою заяву про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , просить про їх задоволення, оскільки з жовтня 2013 року з відповідачем не проживає і не веде спільного господарства, спільний бюджет відсутній, відповідач сплачує аліменти на утримання дітей, вона уклала шлюб з іншим чоловіком ( ОСОБА_9 ), з яким разом з дітьми проживають однією сім`єю, збереження шлюбу з ОСОБА_1 порушує її особисті права. Всі її заяви, які містяться в матеріалах даної справи відповідають її дійсній волі, направлені на розірвання вже фактично неіснуючого шлюбу, з метою захисту своїх особистих інтересів.

Зазначена заява підтверджує висновки суду першої інстанції про підставність позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п.1 ч.1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10.06.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Струс Л.Б.

Цяцяк Р.П.