Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 178/51/16-ц

провадження № 61-19137св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - служба у справах дітей Криничанської районної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року у складі судді Берелет В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Макарова М. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа - служба у справах дітей Криничанської районної державної адміністрації про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності, виселення,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що у 1986 році він як працівник колгоспу «За мир» отримав у користування житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому він зареєструвався, проживав і сплачував комунальні послуги.

06 липня 1988 між позивачем та колгоспом «За мир» був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку садибного типу, який розташований у АДРЕСА_1 . Вартість будинку складала 11 000 карбованців, з яких 40 відсотків балансової вартості він виплатив колгоспу «За мир» при підписанні зазначеного договору, а впродовж наступних 11 років сплатив всю суму вартості будинку.

19 березня 1999 році після повної оплати вартості будинку правління КСП «Агроцех» (правонаступник колгоспу «За мир») вирішило продати йому у приватну власність зазначений житловий будинок, але ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2008 року підприємство було оголошено банкрутом, а ухвалою від 22 грудня 2009 року ліквідовано. В результаті ліквідації підприємства документи для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу так і не були підготовлені.

ОСОБА_1 зазначав, що після перетворення колгоспу «За мир» на СТОВ «Агроцех» і визнання останнього банкрутом та його ліквідації, голова підприємства ОСОБА_5 підробив документи, і відповідно до рішення виконавчого комітету Криничанської селищної ради від 20 жовтня 2000 року № 113 зареєстрував право колективної власності на спірний житловий будинок за СТОВ «Агроцех».

23 липня 2007 року між СТОВ «Агроцех» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який зареєстровано у КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації».

Позивач зазначає, що під час укладення договору між ОСОБА_2 та СТОВ «Агроцех», від імені якого діяв ОСОБА_5 , він тимчасово в будинку не мешкав, у зв`язку зі смертю у 2007 році його дружини.

Восени 2007 року ОСОБА_2 повідомив позивача про те, що він є повноправним власником зазначеного будинку.

З метою захисту своїх майнових прав позивач звернувся до Криничанського РВ. За зверненням позивача відносно директора СТОВ «Агроцех» - ОСОБА_5 було порушено кримінальну справу. Постановою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 27 липня 2008 року справу було закрито.

З огляду на вищевикладене ОСОБА_1 просив витребувати із незаконного володіння відповідачів житловий будинок АДРЕСА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , здійснену 24 липня 2007 року КП «Криничанське бюро технічної інвентаризації», усунути перешкоди у здійсненні права володіння і користування спірним майном, шляхом виселення відповідачів із вказаного житловою будинку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції було мотивоване тим, що позивачем не було надано доказів на підтвердження наявності у останнього права власності на спірне нерухоме майно, у зв`язку із чим суд першої інстанції вважав їх передчасно заявленими.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, а рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодися із висновками суду першої інстанції та зазначав, що висновки суду першої інстанціє є такими, що ґрунтуються на нормах закону.

Суд апеляційної інстанції в своїй ухвалі зазначав, що відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що до таких висновків дійшов і Верховний Суд України у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, яка в силу положень статті 360-7 ЦПК України, є обов`язковою у правозастосуванні.

Апеляційний суд зазначив також, що доводи апеляційної скарги про законність підстави набуття права власності спірного будинку, не могли бути прийняті до уваги судом, оскільки договір купівлі-продажу жилого будинку передбачає форму укладення такого правочину за одночасного нотаріального посвідчення і державної реєстрації. Доводи про необхідність застосування положень 1212 ЦК України підлягали відхиленню, з тих підстав, що правовідносини між сторонами регулюються нормами зобов`язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не нормою статті 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог.

Крім того, суд апеляційної інстанції не прийняв до уваги доводи позивача стосовно проведення 05 січня 2014 року державної реєстрації права власності на спірний будинок, оскільки реєстрація права власності походить від набуття права власності, а тому в разі скасування такого рішення (підстави набуття), реєстрація має вважатися такою, що підлягає скасуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що залишаючи в силі рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції навів зовсім інші підстави для відмови заявнику у задоволенні його позовних вимог ніж ті, на які посилався суд першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не аргументовано послався на висновки Верховного Суду України зроблені ним у постанові від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13.

ОСОБА_1 зазначає, що суд апеляційної інстанції прийшов до невірного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України.

Заявник посилався також на ту обставину, що апеляційний суд не врахував ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 грудня 2015 року в якій було зазначено про те, що відсутність підстав для визнання за ним права власності на спірний житловий будинок в порядку статті 344 ЦК України витікає з факту наявності в матеріалах справи договору купівлі-продажу від 06 липня 1988 року, укладеного між колгоспом «За мир» та заявником, який ніким не оскаржений і недійсним в установленому законом порядку не визнавався, а тому на його думку суд касаційної інстанції вказав на наявність обставин за якими він має легітимне право користування і володіння будинком.

У поданій касаційній скарзі заявник також вказував, що наведений апеляційним судом висновок про презумпцію відсутності у нього права власності на будинок як на підставу для відмову в задоволенні позову є порушення статті 303 ЦПК України 2004 року, яка встановлювала межі розгляду справи апеляційним судом так як в даному випадку мова йдеться не про його вимогу як власника будинку, а як правомірного володільця і користувача цим будинком, тобто на думку ОСОБА_1 суд вийшов за межі розгляду справи і розглянув зовсім інші правовідносини ніж ті, що були предметом позову.

Узагальнені доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

Представник відповідачів ОСОБА_6 у поданих запереченнях на касаційну скаргу зазначала, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими. Вона вказувала, що договір купівлі-продажу житлового будинку садибного типу від 06 липня 1988 року не був укладений і є нікчемний в силу закону, тобто не породжує жодних прав та обов`язків.

Ухвалені у справі судові рішення підтверджують відсутність у ОСОБА_1 права власності на спірний будинок, а тому його доводи про те, що спірний договір не визнавався недійсним не мають під собою жодних підстав, оскільки нікчемний договір визнавати недійсним не потрібно.

Представником відповідачів заначено, що актом від 24 червня 2007 року, складеним депутатами Криничанської селищної ради народних депутатів було встановлено, що спірний будинок до моменту оформлення договору купівлі-продажу перебував в аварійному стані, не мав ні вікон не дверей, в будинку були антисанітарні умови, за будинком рахувалась велика заборгованість, в приміщенні були відсутні меблі, біля будинку ніяких робіт з оздоблення та благоустрою не проводилось. Довідка про виплату ОСОБА_1 грошей за будинок на користь СТОВ «Агроцех», яка була видана до газопостачального підприємства була предметом численних судових спорів, не може свідчити про право власності ОСОБА_1 на спірний будинок.

Представником також звернуто увагу на те, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, непосвідченого нотаріально, дійсним. Право власності позивача на спірне майно ніяким чином не підтверджене, а тому його право звернення із позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння нічим не обґрунтоване.

Представник відповідачів зазначала, що позов про усунення перешкод у здійсненні права власності є негаторним, предметом якого може становити лише вимога володіючого майном власника до осіб, про усунення порушень його права власника.

Доводи викладені у запереченні на касаційну скаргу подані відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повторюють доводи викладені у запереченні на касаційну скаргу їх представника ОСОБА_6

27 вересня 2017 року відповідачем у справі ОСОБА_2 до письмових пояснень було додано копію постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі за позовом ОСОБА_2 до Криничанської районної державної адміністрації, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 про скасування рішення та реєстраційного запису, якою адміністративний позов було задоволено. Скасовано рішення та реєстраційний запис Криничанського районного управління юстиції Дніпропетровської області в Реєстрі прав власності на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 9834292 від 11 січня 2014 року щодо реєстрації права приватної власності за ОСОБА_1 на підставі рішення суду за номером: 22-ц/774/683/13, виданого 25 лютого 2013 року Апеляційним судом Дніпропетровської області, на будинок, реєстраційний номер майна: 19551203, загальною площею: 87,4 кв. м, житловою площею: 38,7 кв. м, площа земельної ділянки: 4940,00 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Криничанського районного суду Дніпропетровської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 178/51/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 липня 1988 року між позивачем та колгоспом «За мир» був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку садибного типу з надвірними забудовами по АДРЕСА_1 , згідно умов якого при підписанні договору ОСОБА_1 сплатив колгоспу 40 % балансової вартості будинку.

Згідно довідки правління КСП «Агроцех» ОСОБА_1 повністю викупив житловий будинок по АДРЕСА_1 .

19 березня 1999 року правлінням КСП «Агроцех» було прийнято рішення продати будинок по АДРЕСА_1 в особисту власність ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою від 25 серпня 1999 року за № 105 .

Рішенням виконавчого комітету Криничанської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області від 20 жовтня 2000 року № 113 за ТОВ «Агроцех» оформлено право колективної власності та видано свідоцтво про право власності на спірний будинок.

23 липня 2007 року житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , СТОВ «Агороцех», від імені якого діяв директор ОСОБА_5 був проданий ОСОБА_2

Постановою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2008 року було закрито з нереабілітуючих ознак порушену відносно ОСОБА_7 кримінальну справу, за ознаками частини другої статті 191, частини другої статті 366 КК України за фактом незаконного продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , в якій ОСОБА_8 визнав той факт, що він вніс в офіційний документ - Додаток до рішення виконкому селищної ради від 20 жовтня 2003 року за № 113, виправлення, зазначивши, що житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі СТОВ «Агроцех».

На підставі вказаних недостовірних даних Криничанське бюро технічної інвентаризації оформило право колективної власності на будинок АДРЕСА_1 за СТОВ «Агроцех». Користуючись зазначеним правом, набутим на підставах заборонених законом, ОСОБА_8 , як голова СТОВ «Агроцех», уклав договір купівлі-продажу вказаного будинку з ОСОБА_2 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів не погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на їх передчасність.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд взявши до уваги те, що позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження наявності у нього права власності на спірний будинок, залишив поза увагою ту обставину, що договір купівлі-продажу від 23 липня 2007 року укладений між СТОВ «Агроцех» та ОСОБА_2 на підставі якого відповідачі вселилися у спірний будинок, рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2012 року визнаний недійсним. Копія даного рішення залучена до матеріалів справи однак правової оцінки йому не надано.

Тому Верховний Суд вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано преюдиційного зв`язку судових рішень ухвалених між сторонами даного спору, та того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв`язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи, у зв`язку із чим не було з`ясовано на підставі чого ОСОБА_1 користувався спірним будинком, чи був у ньому зареєстрований та чи було припинено його право та на підставі чого.

Крім того Верховний Суд зазначає, що договір купівлі-продажу будинку від 23 липня 2007 року, укладений між СТОВ «Агроцех» та ОСОБА_2 був укладений під впливом обману, а ОСОБА_1 стороною цього договору не був.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічна норма містилася у статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду.

Водночас Верховний Суд зазначає, що копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про реєстрацію за ОСОБА_2 прав власності на спірний будинок ОСОБА_1 було надано лише до письмових пояснень до заперечень на касаційну скаргу під час перебування справи на розгляді у суді касаційної інстанції.

На час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції копію цієї довідки надано не було, а тому Верховний Суд в силу положень статті 400 ЦПК України позбавлений можливості вирішувати питання про достовірність чи недостовірність даного доказу та його значення для розгляду справи.

Однак колегія суддів зазначає, що у судів попередніх інстанцій, на відміну від суду касаційної інстанції, була процесуальна можливість витребувати таку довідку та дослідити її зміст, адже пунктом другим позовної заяви позивачем було порушено питання про скасування такої державної реєстрації, а тому вищенаведене свідчить про неповне з`ясування судами попередніх інстанції обставин справи, а отже суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про те, що на час розгляду справи право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 не було зареєстроване.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, свої висновки належним чином не мотивував, внаслідок чого не зазначив підстав для залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні прозову про скасування державної реєстрації прав власності на спірний будинок на ім`я ОСОБА_2 .

Згідно із статтю 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, право приватної власності є непорушним.

Судами не було надано належної правової оцінки договору купівлі-продажу, укладеному 06 липня 1985 року між Колгоспом «За мир» та ОСОБА_1 у взаємозв`язку із випискою із протоколу № 3 від 28 серпня 1999 року № 108 та довідкою про те, що ОСОБА_1 житловий будинок по АДРЕСА_1 , в якому він проживає повністю ним викуплений.

Верховний Суд зазначає, що судами попередніх інстанцій також не було надано правової оцінки тим обставинам, що позивач добросовісно і сумлінно виконував умови укладеного правочину та правомірно очікував на нотаріальне посвідчення договору, однак з незалежних від нього підстав така дія здійснена не була.

Суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на постанову Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2008 року, якою було закрито з нереабілітуючих ознак кримінальну справу, порушену відносно ОСОБА_7 за ознаками частини другої статті 191, частини другої статті 366 КК України за фактом незаконного продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , в якій ОСОБА_8 визнає той факт, що він вніс в офіційний документ - Додаток до рішення виконкому селищної ради від 20 жовтня 2003 року за № 113, виправлення, зазначивши, що житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі СТОВ « Агроцех ».

Проте суд першої інстанції не дослідив обставини викладені у ній у взаємозв`язку з іншими доказами у справі, лише констатував обставину встановлену нею.

Крім того Верховний Суд вказує, що аналіз статті 1212 ЦК України і кондикційних правовідносин вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані іншими інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що правовідносини між сторонами регулюються нормами зобов`язального права, адже договір купівлі-продажу будинку від 23 липня 2007 року, укладений між СТОВ «Агроцех» та ОСОБА_2 визнано недійсним, стороною цього договору позивач не був, а отже не може пред`являти вимоги, передбачені статтею 216 ЦК України.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, в здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Практика ЄСПЛ вказує, що надмірний формалізм при вирішенні того чи іншого питання непропорційно обмежує право особи на розгляд її справи. Європейський суд часто зауважував, що національні суди, застосовуючи процесуальні норми, повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства. Встановленні обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того обмеження буде недоречним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно переслідує законну мету та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти.

У зв`язку із цим неправильна підстава позову та принцип диспозитивності судового процесу не повинні бути підставою для відмови у задоволенні позову, адже відповідно до частини другої статті 5 ЦПК України у випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Водночас колегія суддів зазначає, що вирішуючи цей спір суди попередніх інстанцій повинні були врахувати принцип «пропорційності», який передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Таким чином суди повинні були дослідити питання щодо дотримання принципу «пропорційності» через призму «справедливої рівноваги» (балансу) між приватними інтересами, яка включає необхідність з`ясування питання щодо понесення особою «індивідуального і надмірного тягара».

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Виходячи із вищенаведеного Верховний Суд доходить висновку, що фактично, внаслідок відмови у позові ОСОБА_1 спір між сторонами залишився невирішений, адже договір купівлі-продажу, укладений між СТОВ «Агроцех» та ОСОБА_2 визнано недійсним, судами попередніх інстанцій не з`ясовано на якій правовій підставі відповідачі мешкають у спірному будинку як і не з`ясовано обсягу прав позивача на нього.

Зазначене свідчить про невиконання судами попередніх інстанцій завдань цивільного судочинства, якими, згідно положень статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ухвалюючи вказане судове рішення суд першої інстанції з висновками якого погодився апеляційний суд не дослідив доводи позивача, не встановив фактичних обставин справи з урахуванням підстав позову, тому не вирішив спір по суті, не дослідив доводи позивача щодо порушення його прав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, тому судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статей 263 - 265 ЦПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду.

За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат:

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховним Судом не змінювалися оскаржені судові рішення та не ухвалювалося нове рішення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська