Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа 643/3296/16-ц

провадження № 61-26460св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 . ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2016 року у складі судді Майстренко О. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної А. О. та Хорошевського О. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просив зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , усунути перешкоди в користуванні вказаною квартирою, зняти відповідачів з реєстраційного обліку за вказаною адресою, виселити відповідачів з спірної квартири та вселити до неї позивача.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що згідно договору купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., реєстраційний № 259, позивачу ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що вказана квартира придбана ним відповідно Закону України «Про іпотеку».

Фактично у вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі у справі, а не звільняючи вказану квартиру на письмову вимогу позивача, відповідачі фактично перешкоджають йому у користуванні власністю. У зв`язку із втратою усіх прав, у тому числі права власності, колишніх власників, зайняття ними приміщення вважається самоправним, а тому існують всі підстави для їх виселення, у зв`язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені. Місцевий суд усунув ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 . Виселив та зняв з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 . Зобов`язав відповідачів передати ОСОБА_1 ключі від квартири та вселив ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право власності відповідачів на спірну квартиру припинилося у зв`язку зі зверненням стягнення на квартиру шляхом її реалізації як предмета іпотеки у рахунок погашення боргу, позивач набув усіх прав та обов`язків власника, якому належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і це його право власності є абсолютним, між сторонами не укладалося договору найму житлового приміщення, а тому порушені права позивача, як власника спірної квартири, підлягали захисту в обраний ним спосіб.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 було відхилено, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Апеляційний суд вказував, що посилання представника заявника на вимоги статей 39,40 Закону України «Про іпотеку», статті109 ЖК України, постанову Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39пс15, є безпідставними, оскільки до спірних правовідносин ці норми закону не застосовуються. Правовідносини, які існували між відповідачами та колишнім власником квартири, що виникли на підставі іпотечного договору припинили свою дію з часу укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , недійсність якого у передбаченому законом порядку не визнано, тобто який є чинним на час розгляду справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 . подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції, а у справі ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій грубо порушили вимоги процесуального законодавства та не дослідили обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, які мають значення для вирішення справи.

Представник заявника вказував на те, що вимога про усунення порушення іпотекодержателем відповідачам не надсилалася та ними не отримувалася, як і не надсилалось їм повідомлення про намір продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі, а тому вважав, що не вчиненням таких дій іпотекодержатель порушив умови договору іпотеки та права іпотекодавців відповідно.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано також тим, що ухвалення 25 квітня 2016 року заочного рішення у даній справі було здійснено судом першої інстанції без належного повідомлення сторін, крім того представник заявника вказує на те, що судами було невірно визначено розмір судового збору, який необхідно було сплатити за пред`явлення позову з такою кількістю позовних вимог, а також зазначав, що судом неодноразово необґрунтовано було відмовлено у задоволенні клопотань відповідачів у зв`язку із чим був заявлений відвід складу суду.

Одночасно касаційна скарга містить доводи про те, що відповідачами заявлялась низка заяв та клопотань, проте суд відмовив у задоволенні всіх заяв та клопотань відповідачів, задовольнивши лише одне - про залучення ОСОБА_5 третьою особою у справі, адже він є формальним власником 1/100 частини спірної квартири.

Крім того доводи касаційної скарги обґрунтовані також тим, що відповідачі спірне житлове приміщення самовільно не займали, а тому суди дійшли помилкових висновків про їх виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації місця проживання. В обґрунтування даного доводу представник заявника посилався на правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 18 березня 2015 року № 6-39цс15.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 07 грудня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було укладено договір займу грошових коштів в сумі 369 000 грн, що в еквіваленті за курсом НБУ становило - 45 000 доларів США, які ОСОБА_9 зобов`язався повернути до 06 червня 2013 року.

У забезпечення виконання зобов`язання, ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передали ОСОБА_6 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , про що 07 грудня 2012 року уклали договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Юдиною О. С., та зареєстрований за № 2832.

Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек України.

На підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., реєстраційний № 259 укладеного у відповідності до статті 38 Закону України «Про іпотеку» між іпотекодержателем (продавцем) ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (покупцем), останньому належить квартира АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки КП «Жилкомсервіс» від 22 лютого 2016 року за № 3175/2/07-05 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , вони також мешкають у вказаній квартирі.

21 березня 2017 року позивачем, в особі його представника, на адресу відповідачів надсилалося повідомлення з пропозицією звільнити житлове приміщення у добровільному порядку.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Московського районного суду міста Харкова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 травня 2018 року справу № 643/3296/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Нормативно-правове обґрунтування

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до положень статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Положеннями статті 41 Конституції України та частини першої статті 319 ЦК України встановлено, що лише власник наділений правом на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

За змістом статті 213 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 214 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Верховний суд зазначає, що установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано квартиру, придбану не за рахунок отриманих кредитних коштів, місцевий та апеляційний суди дійшли передчасних висновків про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із вищезазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Суди невірно застосували частину другу статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

З огляду на вищенаведе Верховний Суд не погоджується з висновком апеляційного суду про те, що посилання представника заявника на вимоги статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», статті109 ЖК України, постанову Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39пс15, є безпідставними.

Судами попередніх інстанцій не було з`ясовано, чи іпотекодержателем або новим власником було виконано вимогу статті 40 Закону України «Про іпотеку» про надіслання відповідачам вимоги щодо звільнення квартири, адже у матеріалах справи міститься лише копія такого повідомлення, однак докази її надіслання та отримання відповідачами відсутні.

Таким чином, судами попередніх інстанцій при вирішення позовної вимоги про виселення відповідачів із спірного житлового приміщення без надання їм іншого постійного житла було неправильно застосовано вищезазначені норми матеріального права на підставі не належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, 2004 року).

Згідно з підпункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Отже, зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 може бути здійснено на підставі рішення суду про їх виселення, однак враховуючи те, що судами попередніх інстанцій при вирішенні позовної вимоги про виселення відповідачів із спірного житлового приміщення без надання їм іншого постійного житла було неправильно застосовано норми матеріального права Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги, що задовольняючи позов в цій частині суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов передчасного висновку про можливість задоволення позову в частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку.

Судами попередніх інстанцій не з`ясовано: чи було дотримано ОСОБА_6 порядок повідомлення іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки, передбачений частиною першою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що ухвалення 25 квітня 2016 року заочного рішення у даній справі було здійснено судом першої інстанції без належного повідомлення сторін, адже ухвалою Московського районного суд міста Харкова від 14 червня 2016 року вищезгадане заочне рішення було скасоване, а справа була призначена до розгляду у загальному порядку.

Разом з тим Верховний Суд зауважує, що судами було встановлено ту обставину, що 07 грудня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 було укладено договір займу грошових коштів в сумі 369 000 грн, що в еквіваленті за курсом НБУ становило - 45 000 доларів США, які ОСОБА_9 зобов`язався повернути до 06 червня 2013 року, однак матеріали справи такого договору не містять.

Судами попередніх інстанцій не було з`ясовано того, чи виконав ОСОБА_6 своє зобов`язання про повне інформування покупця квартири про зареєстрованих у квартирі осіб, адже новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування покупця про зареєстрованих осіб.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотань про залучення ОСОБА_6 в якості третьої особи, адже рішення у справі може вплинути на його права та обов`язки.

Одночасно колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що судами попередніх інстанцій не було досліджено доказів, які були підставою для вселення позивача до спірної квартири.

Таким чином, враховуючи те, що позовні вимоги є взаємопов`язаними, а судами попередніх інстанцій не було надано належної правової оцінки тим обставинам, що квартира, яка була передана відповідачами в іпотеку була отримана ними у власність шляхом приватизації, а не придбана за отримані у борг кошти, та не з`ясовано, чи є дана квартира єдиним житлом відповідачів, Верховний Суд доходить висновку про необхідність скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Отже, судам під час нового розгляду справи необхідно врахувати вказані вище норми права та вирішити заявлений між сторонами спір відповідно до вимог закону, а також врахувати висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи судами не встановлені, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання судових рішень першої та апеляційної інстанцій було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 08 вересня 2017 року, однак у зв`язку із їх скасуванням підстави для поновлення їх виконання відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська