Провадження №22-ц/812/1915/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Локтіонової О.В.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.,

за участі: представника відповідача - Манжоса І.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №484/4360/18 за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Сатурн» на рішення, яке постановив Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області під головуванням судді Максютенко Оксани Анатоліївни об 11 годині у приміщенні цього суду 04 жовтня 2019 року, повний текст якого виготовлений в той же день, за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Сатурн», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фермерського господарства «Сатурн» (далі - ФГ «Сатурн») про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

Позов мотивований тим, що він є власником земельної ділянки розміром 5,7189 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :07:000:0245 у межах території Полтавської сільської ради Первомайського району Миколаївської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р2 №568602 виданого 22 березня 2002 року Первомайською РДА Миколаївської області, зареєстрованого за №81. При отриманні позовної заяви, що є предметом іншої справи, позивачу стало відомо, що 01 вересня 2006 року за реєстраційним №9 в Книзі №4 записів державної реєстрації договорів оренди землі по Полтавській сільській раді був зареєстрований договір оренди землі строком на 49 років, укладений між ним та відповідачем. Вказаний договір позивач не підписував та нікому не доручав це робити, орендної плати жодного разу не отримував. Не знаючи про укладання вказаного договору оренди, ОСОБА_1 22 січня 2018 року уклав договір оренди земельної ділянки з ПСП «Полтавка», який був зареєстрований 28 березня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №25557898.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір оренди землі від 01 квітня 2005 року, зареєстрований 01 вересня 2006 року за реєстровим №9, укладений між ним та відповідачем, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області 26 листопада 2018 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено ОСОБА_2 .

В судове засідання представник позивача надав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання надав заяву про слухання справи у його відсутність та відсутність відповідача, свого відношення до позову не висловив. В підготовчому судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на підписання спірного договору дружиною позивача ОСОБА_2 на підставі доручення від 20 грудня 2004 року

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені.

Постановлено визнати недійсним з моменту укладення договір оренди землі від 01 квітня 2005 року, зареєстрований 01 вересня 2006 року за реєстраційним номером 59 в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Полтавській сільській раді щодо оренди земельної ділянки площею 5.72 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Полтавської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, кадастровий номер :07:000:0245, укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Сатурн».

Стягнуто з ФГ «Сатурн» на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі: 704 грн. 80 коп. судового збору та 3 956 грн. 40 коп. витрат за проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Рішення суду мотивовано тим, що укладений між ОСОБА_1 та Ф.Г. «Сатурн» договір оренди землі слід визнати недійсним, оскільки позивач вказаний правочин не підписував і волевиявлення на його укладення не давав, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи № 19-244/245 від 20 червня 2019 року, в якому вказано, що підпис в графі «Орендодавець» в договорі оренди від 01 квітня 2005 року виконаний не самим ОСОБА_1 та не ОСОБА_2 , а іншою особою. Отримання представником позивача за дорученням коштів за використання належної ОСОБА_1 земельної ділянки не може свідчити про схвалення ним вказаного договору, оскільки це є лише платою за користування чужим майном, що відповідає звичаям ділового обороту. З огляду на таке позов підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ФГ «Сатурн» вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним та фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження позивача про те, що про оспорюваний договір він дізнався у 2017 року спростовується матеріалами цивільної справи, оскільки докази цього позивачем не надано. Крім того матеріали справи містять копії розписок, видаткових касових ордерів та накладних від 2005 року про отримання позивачем орендної плати, а також доручення позивача № 436 від 20 грудня 2004 року, яким уповноважено дружину позивача ОСОБА_2 на отримання орендної плати за земельну ділянку. Всі перелічені докази свідчать про обізнаність позивача та його уповноваженої особи - ОСОБА_2 про наявність оспорюваного договору з 2005 року. Суд не дав належної оцінки вказаним обставинам та у порушення вимог п. 2 ч. 1 статті 264, частини 4 статті 267 ЦПК України не застосував наслідки спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду відповідає таким вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5.7189 га з кадастровим номером :07:000:0245, яка розташована в межах Полтавської сільської ради Миколаївської області. Вказана земельна ділянка належить йому на підставі державного акту серії Р2 №568602, виданого 22 березня 2002 року Первомайською РДА Миколаївської області, зареєстрованого за № 81.

01 квітня 2005 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ФГ «Сатурн» було укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстровано за № 59 01 вересня 2006 року у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі по Полтавській сільській раді за реєстраційний номером 59.

Відповідно до статей 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено пунктом 1 частини 1 статті 11 ЦК України.

За змістом ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 р. № 161- ХІV (далі Закон № 161- ХІV) відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч.1 ст. 6 Закону № 161- ХІV).

Статтею 93 ЗК України та ст. 1 Закону № 161- ХІV визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 зазначав підставою недійсності договору від 01 квітня 2005 року, який зареєстрований 01 вересня 2006 року, відсутність його волевиявлення, оскільки договір не підписував, намірів на укладання такого договору на зазначених в ньому умовах не мав, іншій особи вчинити дії з укладання договору оренди не доручав.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК України).

Статтею 14 Закону «Про оренду землі» передбачена письмова форма договору оренди землі.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина 2 статті 207 ЦК України).

За змістом статті 16 Закону № 161- ХІV (у редакції, яка діяла на день укладання спірного договору оренди - 01 квітня 2005 року), оренда земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця.

Відповідно до частин 3 і 4 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинятися у формі, встановленої законом для цього виду правочинів.

Згідно з частиною 2 статті 16, частиною 1 статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому кодексу та іншим актам цивільного законодавства, невідповідністю волевиявлення внутрішній волі його учасника, неспрямованістю на реальне настання правових наслідків.

Таким чином наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

За такого доведеність того, що оспорюваний договір оренди позивачем не підписувався є підставою для визнання його недійсним як такого, що не відповідав внутрішній волі ОСОБА_1 (частина 3 статті 203 ЦК України).

В силу статті 204 ЦПК України правомірність правочину презумується - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За заявою представника позивача та представника відповідача суд призначив у справі судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставив питання: «Чи виконаний підпис в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі від 01 квітня 2005 року щодо оренди земельної ділянки загальною площею 5.7189 га ОСОБА_1 , ОСОБА_2 чи іншою особою?»

Згідно із висновком судового експерту Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру А. Солдатової № 19-244/245 від 20 червня 2019 року підпис у графі «Орендодавець» у договорі оренди, укладеному 01 квітня 2005 року, зареєстрованому у Книзі №4 записів державної реєстрації договорів оренди землі по Полтавській сільській раді 01 вересня 2006 року за реєстраційний номером 59, виконаний не самим ОСОБА_1 , а іншою особою без наслідування його підпису та почерку. Підпис в графі «Орендодавець» в договорі оренди землі від 01 квітня 2005 року, зареєстрованого 01 вересня 2006року, виконаний не особисто ОСОБА_2 , а іншою особою.

Встановивши на підставі належних та допустимих доказів, що позивачем оспорюваний договір не підписувався, суд першої інстанції правильно застосував норми права та дійшов обґрунтованого висновку, що вказані обставини є достатніми для визнання договору оренди землі недійсним, оскільки факт відсутності волевиявлення позивача на укладення цього договору є доведеним.

Колегія суддів не вбачає підстав не погоджуватися із вказаними висновками суду і відхиляє доводи апеляційної скарги.

Щодо погодження позивачем через свого представника договору оренди землі.

Так, суд вірно не погодився з аргументами представника відповідача щодо схвалення позивачем оспорюваного правочину через отримання ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 орендної плати.

Відповідно до частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Суд, аналізуючи положення закону та встановлені обставини справи, вірно виходив з того, що перевищення повноваження - це довільне збільшення представником обсягу права на здійснення правочинів, який встановлено вказівками того, кого представляють, або нормами права. При перевищенні повноважень представник зі своєї ініціативи розширює межі наданого йому повноваження, не погодивши такий відступ із довірителем. При визначенні обсягу повноважень слід ураховувати вказівки закону, зміст довіреності та інструкцій особи, яку представляють.

Між тим, як вбачається зі змісту довіреності, виданої ОСОБА_1 20 грудня 2004 року, яка посвідчена секретарем Полтавської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, яким позивач уповноважив ОСОБА_2 на вчинення окремих дій, він не доручав останній укладення договору оренди землі (а.с. 48). Більш того, як встановив суд, в матеріалах справи відсутні дані, які вказували б на те, що особа, яка підписала оспорюваний правочин від імені ОСОБА_1 була його представником або ж виконала підпис з його відома.

Тому відсутні підстави для застосування положень ст. 241 ЦК України.

Щодо аргументів представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності через обізнаність останнього про укладення договору у 2005 році.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення (ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача в суді першої інстанції до ухвалення рішення по справі не подавалось заяви про застосування наслідків пропуску позивачем позовної давності, отже у суду не було підстав для їх застосування.

Пояснення представника в суді апеляційної інстанції, що про застосування наслідків пропуску позовної давності було зазначено у відзиві на позов, є помилковими, оскільки в матеріалах справи такий відзив відсутній.

Крім того, твердження про обізнаність позивача щодо факту укладання у 2005 році договору оренди будь-якими об`єктивними доказами не підтверджені.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на залишення без задоволення апеляційної скарги відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Сатурн» залишити без задоволення, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

О.В. Локтіонова

___________________________________________________

Повний текст постанови виготовлений 11 грудня 2019 року