КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2019 року (суддя Ул`яновська О.В.) за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом прокурора Святошинського району м. Києва в інтересах держави в особі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння,

встановила:

рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року, у якому виправлено описку ухвалою суду від 12 грудня 2017 року, визнано недійсним договір іпотеки, укладений 23 червня 2014р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 405 000грн.

26 жовтня 2018р. представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про ухвалення у справі додаткового рішення, яким вирішити питання про відшкодування ОСОБА_1 , як добросовісному набувачеві, понесених ним витрат на придбання майна з особи, яка отримала грошові кошти за недійсним правочином - ОСОБА_4

Мотивуючи заяву, представник відповідача зазначав, що ОСОБА_1 придбав спірну квартиру 05 березня 2015р. на підставі договору купівлі-продажу №780 за 405 000грн, а тому в результаті витребування у нього спірної квартири йому було спричинено майнову шкоду.

Крім того, представник відповідача стверджував, що відповідно до узагальнення ВСУ від 24 листопада 2008 р. «Практика розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі

витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2019 року у задоволенні заяви відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення суду.

Представник відповідача посилається на помилковість висновків суду та не врахування тієї обставини, що позивач просив витребувати у ОСОБА_1 квартиру як у добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України, на яку також посилався і суд у своєму рішенні.

Крім того, представник відповідача вважає, що суд повинен захистити порушене право добросовісного набувача, не зважаючи на наявність чи відсутність вимог самого набувача.

Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_4 , КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м Києва, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.150, 151, 154 т. 3), у судове засідання не з`явилися, клопотання про його перенесення не подали, тому на підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення прокурора Бєцєль Я.В., яка просила залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року, у якому виправлено описку ухвалою суду від 12 грудня 2017 року, визнано недійсним договір іпотеки, укладений 23 червня 2014р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 405 000грн.

На виконання рішення суду 20 грудня 2016 року Святошинським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист, який перебував на виконанні у Святошинському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Постановою старшого державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Скляренко Н.О. від 17 жовтня 2018 року закінчено виконавче провадження № 56880403, так як згідно акту державного виконавця від 2 жовтня 2018 року вищезазначена квартира витребувана із володіння ОСОБА_1

Відмовляючи в ухваленні додаткового рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені у заяві обставини не є підставою для ухвалення додаткового рішення.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду ґрунтується на нормах процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми,

присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не наведено жодної підстави, передбаченої вказаною нормою процесуального права, для ухвалення додаткового рішення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час прийняття рішення суду, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Аналогічні положення визначені у ст. 13 ЦПК України, редакція якої діє з 15 грудня 2017р.

Заявник правильно зазначає, що в узагальненні Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що у разі задоволення віндикаційного позову суд повинен вирішити питання про відшкодування добросовісному набувачеві понесених ним витрат на придбання майна. Такі витрати має бути стягнено зі сторони, яка отримала кошти за недійсним правочином, або з особи, яка є винною в недійсності правочину.

Однак, викладенні в узагальненні рекомендації не є обов`язковими для виконання.

При цьому у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вищезазначеного роз`яснення надано не було.

Також під час апеляційного розгляду ОСОБА_1 та його представник визнали, що під час розгляду даної справи по суті судом першої інстанції у 2015 році, вони не піднімали питання про відшкодування ОСОБА_1 понесених ним витрат на придбання спірної квартири, а тому суд не мав правових підстав на власний розсуд вирішувати вказане питання.

Крім того, ОСОБА_1 просить ухвалити додаткове рішення про стягнення грошових коштів зі ОСОБА_4 , хоча договір, які вони уклали, не був визнаний судом недійсним.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність правових підстав для ухвалення додаткового рішення у даній справі з питання відшкодування ОСОБА_1 коштів, які були ним сплачені за придбання квартири, яка у нього була витребувана на підставі рішення суду.

Доводи апеляційної скарги про необхідність захисту порушеного права добросовісного набувача не можуть бути підставою для ухвалення додаткового рішення, оскільки це не передбачено ст. 270 ЦПК України.

Разом з цим, ОСОБА_1 не позбавлений можливості захистити свої порушені права у порядку ст. 661 ЦК України, звернувшись до суду з відповідним позовом.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. 2 ст. 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Однак, заява представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення подана після закінчення виконання рішення суду.

Правомірними визнає колегія суддів і доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно зазначив в ухвалі, що ОСОБА_1 у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 8 вересня 2015 року не було визнано добросовісним набувачем.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

Ухвалюючи рішення про витребування у ОСОБА_1 спірної квартири, суд керувався положеннями ст. 388 ЦК України і не зазначив у рішенні, що купуючи квартиру, ОСОБА_1 діяв недобросовісно, а відтак суд не мав правових підстав зазначити в ухвалі від 24 червня 2019 року про те, що добросовісність ОСОБА_1 не була встановлена судом.

Разом з цим, вказана помилка суду першої інстанції не має правового значення для вирішення питання про ухвалення додаткового рішення, так як не змінює вищезазначених підстав, які стали підставою для відмови у задоволенні заяви.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні ухвали про відмову в ухваленні додаткового рішення у даній справі не допустив порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк