Дата документу 12.02.2019 Справа № 328/2439/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 328/2439/17
Провадження №22-ц/807/119/19
Головуючий в 1-й інстанції - Курдюков В.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Онищенка Е.А.,
секретарКамалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 05 липня 2018 року (з урахуванням додаткового рішення від 15 серпня 2018 року), ухвалене в м. Токмак, у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_9, Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь банк», Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк аваль» про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_6 у вересні 2017 року звернулася до суду з позовом, в якому зазначала, що 22.12.1995 року між нею та ОСОБА_12 був укладений шлюб у міськвідділі реєстрації актів громадянського стану м. Токмака Запорізької області, про що був зроблений актовий запис за №325. Після укладання шлюбу позивачка із ОСОБА_13 жили однією сім'єю в їхньому будинку за адресою: АДРЕСА_1 були пов'язані спільним побутом та вели спільне господарство. 24.09.2016 року шлюб між ними був розірваний Токмацьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області, про що було зроблено актовий запис №39 та видано відповідно свідоцтво про розірвання шлюбу. Незважаючи не офіційне розірвання шлюбу вони продовжували спільно мешкати за вищезазначеною адресою та вести спільне господарство. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі ними було набуто за спільні кошти подружжя майно. ІНФОРМАЦІЯ_1 року колишній чоловік позивача ОСОБА_14 раптово помер. Після смерті ОСОБА_13 відкрилася спадщина у вигляді вказаного майна. Спадкоємцями першої черги після чоловіка є відповідачі: діти спадкодавця - ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а також батьки спадкодавця - ОСОБА_8 та ОСОБА_15, відповідачі не визнають ту обставину, що вказане майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та не визнають за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного майна відповідно. В зв'язку наведеним, з урахування уточненого позову, позивачка просила визнати за нею: право власності на 1/2 частину домоволодіння № АДРЕСА_1; право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0.0625 га., розташованої на території АДРЕСА_1, яка передавалась у власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року; право власності на 1/2 частину земельної ділянки, 0,0682 га., розташованої на території м. Токмак, кооператив «Таврійський», яка передавалась у власність для садівництва на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року; право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі, літ. Б-1, загальною площею 203, 6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; право власності на ј частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; право власності на ј частину земельної ділянки, площею 0,1689 га., кадастровий номер НОМЕР_6, що розташована за адресою: АДРЕСА_3; право власності на 1/2 частину автомобіля НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_7; право власності на 1/2 частину автомобіля Fiat Ducato, 2001 року випуску, н.з НОМЕР_5, кузов НОМЕР_8; право власності на 1/2 частину автомобіля Citroen Jumper, 2012 року випуску, кузов НОМЕР_9 н/з НОМЕР_2.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 05 липня 2018 року (з урахуванням додаткового рішення від 15 серпня 2018 року) позовна заяву ОСОБА_16 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_9, Публічне акціонерне товариства «Креді Агріколь Банк», Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя задовольнити частково. Визнано за ОСОБА_6, РНОКПП: НОМЕР_3, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 право власності на:

-1/4 частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

-1/4 частину земельної ділянки, площею 0,1689 га., кадастровий номер НОМЕР_6, що розташована за адресою: АДРЕСА_3.

-1/2 частину автомобіля НОМЕР_1, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_7.

-1/2 частину автомобіля Fiat Ducato, 2001 року випуску, н.з НОМЕР_5, кузов НОМЕР_8.

-1/2 частину автомобіля Citroen Jumper, 2012 року випуску, кузов НОМЕР_9 н/з НОМЕР_2.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на:

- 1/2 частину домоволодіння № АДРЕСА_1;

-1/2 частину земельної ділянки, площею 0.0625 га., розташованої на території АДРЕСА_1, яка передавалась у власність для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року;

-1/2 частину земельної ділянки, 0,0682 га., розташованої на території м. Токмак, кооператив "Таврійський", яка передавалась у власність для садівництва на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року;

-1/2 частину нежитлової будівлі, літ. Б-1, загальною площею 203, 6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_17подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачем надано суду, а судом прийнято неналежний доказ, а саме довідку та матеріали з мережі інтернет, що доводять ціну позову, на думку особи, що подала апеляцію, зазначені документи не можуть підтвердити вартість спірного майна. Крім того, суд дійшов невірного висновку, що 1/2 частина нежитлової будівлі, загальною площею 229,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, та 1/2 частина земельної ділянки, площею 0,1689 га., кадастровий номер НОМЕР_6, що розташована за адресою: АДРЕСА_3, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу вказаного майна розрахунки за придбаний об'єкт приватизації здійснюються покупцем ОСОБА_13 шляхом безготівкового перерахунку власних коштів зі свого рахунку, крім того вказане майно використовувалось у підприємницькій діяльності ОСОБА_13 Підтверджень, що позивачка брала участь у витратах на придбання цього майна не надано. Автомобілі, на які визнано право власності за позивачкою, не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки були придбані ОСОБА_13 за особисті кошти, які він отримував від здійснення ним підприємницької діяльності. Крім того, апелянт вважає, що судом незаконного стягнуто судові витрати з відповідачів, оскільки позивач при подачі позову вказані вимоги не заявляв.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.12.1995 року між позивачем та ОСОБА_12 був укладений шлюб, про що був зроблений актовий запис за №325 міськвідділом реєстрації актів громадянського стану м. Токмака Запорізької області. Після укладання шлюбу позивач із ОСОБА_13 жили однією сім'єю в їхньому будинку за адресою: АДРЕСА_1, були пов'язані спільним побутом та вели спільне господарство. 24.09.2016 року шлюб між ними був розірваний Токмацьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Запорізькій області, про що було зроблено актовий запис №39, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, за ОСОБА_13 було зареєстровано право власності на наступне майно:

1) домоволодіння АДРЕСА_1 - право власності виникло на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_10 від 14.07.2003 року, видане виконавчим комітетом Токмацької міської ради;

2) земельна ділянка, площею 0,0625 га., розташована на території АДРЕСА_1, яка була передана для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року;

3) земельна ділянка, площею 0,0682 га., розташована на території м. Токмак, кооператив «Таврійський», яка була передана для садівництва на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради № 301/18 від 24.12.99 року;

4) Ѕ частина нежитлової будівлі, загальною площею 229,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 - право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий номер 3485 від 29.11.2001 року, дублікат виданий Токмацькою державною нотаріальною конторою від 27.04.2011 року;

5) нежитлова будівля, літ.Б-1, загальною площею 203,6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 - право власності виникло на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_11 від 15.09.2011 року видане виконавчим комітетом Токмацької міської ради;

6) Ѕ частина земельної ділянки, площею 0,1689 га., кадастровий номер НОМЕР_6, що розташована за адресою: АДРЕСА_3;

7) автомобіль Hyundai Tucson, 2008 року випуску, д/н НОМЕР_4, ринкова вартість якого складає 290 000 грн.;

8) автомобіль - Fiat Ducato, 2001 року випуску, д/н НОМЕР_5, ринкова вартість якого складає 180 000 грн.;

9) автомобіль - Citroen Jumper, 2012 року випуску, кузов ринкова вартість якого складає 360 000 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року колишній чоловік позивача ОСОБА_13 помер.

Після смерті ОСОБА_13 відкрилася спадщина у вигляді вказаного майна. Спадкоємцями першої черги після чоловіка є відповідачі: діти спадкодавця - ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а також батьки спадкодавця - ОСОБА_8 та ОСОБА_15, який на час розгляду справи помер.

Відповідачі не визнають ту обставину, що вказане майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та не визнають за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного майна. Житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, не відноситься до майна набутого під час шлюбу позивача. Відповідно до ескізного проекту, будівництво житлового будинку було узгоджено з головним архітектором 31.01.1991 року. Будівництво спірного будинку розпочато в 1991 році, а завершено в 1995 році, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок. В розділі технічного паспорту «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» вказаний рік забудови, 1995. Шлюб між позивачем та ОСОБА_13 укладено 22 грудня 1995 року. На той час будинок вже був фактично збудований до укладення шлюбу. Земельна ділянка, на якій розташований вказаний будинок, була отримана шляхом реалізації права на частку в державному майні в межах норм безоплатної приватизації, на підставі рішення сесії Токмацької міської ради від 24.12.1999 року, №301/18. відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України вказана земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_13 і не входить до спільного майна подружжя. З тих же підстав не є спільною власністю подружжя земельна ділянка площею 0,0682 га., розташована на території м. Токмак, кооператив «Таврійський», яка була приватизована ОСОБА_13 для садівництва на підставі рішення виконкому Токмацької міської ради №301/18 від 24.12.99 року. Вказана земельна ділянка, отримана шляхом реалізації права на частку в державному майні в межах норм безоплатної приватизації, тому є особистою приватною власністю ОСОБА_13, у позивача відсутнє будь яке право вимоги на частину цієї земельної ділянки. Нежитлова будівля, літ. Б-1, загальною площею 203, 6 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 також безпідставно вказана позивачем, як спільне майно подружжя. Право власності ОСОБА_13, на вказану будівлю виникло на підставі договору дарування від 06 серпня 2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №2577. Зазначена обставина позивачем не оспорюється, зміна поштової адреси будинку на вул.. 14 Вересня 286 Рішенням Токмацької міської ради з видачею свідоцтва про право власності НОМЕР_11 від 15.09.2011 р. не змінює підстави набуття права власності. У відповідності до п.2 ч.1 ст.57 СК України це майно набуте ОСОБА_13 за час шлюбу, але на підставі договору дарування є особистою приватною власністю і не відноситься до спільного майна подружжя.

Право власності на 1/2 частину нежитлової будівлі, загальною площею 229,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, та право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1689 га., кадастровий номер НОМЕР_6, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 померлий чоловік позивача ОСОБА_13 набув під час шлюбу з позивачем шляхом оплатної приватизації комунальної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2001 р. Це майно є спільною власністю подружжя, оскільки майно не є житлом, отримано не шляхом реалізації права на частку в державному майні в межах норм безоплатної приватизації, а через укладання цивільно-правової угоди.

Транспортні засоби, які є предметом позову були придбані ОСОБА_13 під час шлюбу з позивачем. Учасниками процесу не надано доказів на підтвердження обставин, що це майно було особистою власністю ОСОБА_13, тому відповідно до презумпції, встановленої ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України це майно є спільною власністю подружжя, згідно ч. 1 ст. 70 СК України позивач має право на половину цього майна.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В зв'язку з наведеним, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду лише в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_16, які оскаржуються, особою, що подала апеляцію.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу невірного обрахунку ціни позову, то суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно - вартістю майна. На стадії прийняття позову до розгляду, судом першої інстанції не поставлено під сумнів належність доказів наданих позивачкою на підтвердження вартості майна. Не спростована вказана позивачкою вартість майні і під час судового розгляду. А на стадії апеляційного розгляду вирішення вказаного питання не тягне за собою вказаних процесуальних наслідків.

Доводи апеляційної скарги з приводу необґрунтованого визнання 1/2 частина нежитлової будівлі, загальною площею 229,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, 1/2 частина земельної ділянки, площею 0,1689 га., кадастровий номер НОМЕР_6, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та автомобілів - спільною сумісною власністю подружжя є хибними, виходячи з наступного.

Так, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Враховуючи зазначене, відповідачі у справі, в зв'язку з невизнанням ними позову, повинні були довести належними та допустимими доказами, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а придбане за власні кошти померлого ОСОБА_19 і було його особистою приватною власністю.

Між тим надані відповідачами докази, а саме посилання, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29.11.2001 року відповідно до п.2.2 Розрахунки за придбаний об'єкт приватизації (окремо розташовану будівлю за адресою АДРЕСА_3) здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахунку власних коштів у сумі 9595,00 грн. зі свого рахунку на рахунок місцевого бюджету, та ті обставини що автомобілі ОСОБА_13 використовувались в підприємницькій діяльності, не спростовують доводи позивача з приводу визнання вказаного спірного майна - спільною сумісною власністю подружжя.

Що стосується розподілу судових витрат здійсненого судом першої інстанції, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.5 ст. 265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається зокрема розподіл судових витрат. Судовий збір відповідно до ст.133 ЦПК України є видом судових витрат. І згідно ст. 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, розподіл судових витрат при розгляді справи є обов'язком суду і не може вважатися позовною вимогою сторони.

При подачі позову позивачем сплачено суму судового звору у розмірі 6680,73 грн., виходячи із ціни позову 668072,00 грн. 23.03.2018 року позовні вимоги уточнені, ціна позову склала - 615246,50 грн. Рішенням суду задоволено позовні вимоги частково. Вартість майна, на яке визнано право власності за позивачкою - 467825,50 грн. Таким чином, пропорційно задоволеним позовним вимогам з відповідачів підлягає стягненню сума судового збору у розмірі - 5079,00 грн. по 1693,00 грн. з кожного. В зв'язку з наведеними доводи апелянта з приводу необґрунтованого стягнення суми судового збору з відповідачів є неспроможними.

Доводи зазначені в апеляційній скарзі були предметом дослідження й оцінки судом попередньої інстанції по суті вирішення спору, тому вони зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_17 залишити без задоволення.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 05 липня 2018 року (з урахуванням додаткового рішення від 15 серпня 2018 року) у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 13 лютого 2019 року.

Судді: С.В. Кухар

О.В. Крилова

Е. А. Онищенко