Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 301/769/16

провадження № 61-14213св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2015 року у складі судді Сойми М. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року у складі колегії суддів: Леска В. В., Кожух О. А., Кондора Р. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У серпні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи», товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 07 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 45 000 дол. США зі сплатою 9,5 % річних на строк та на умовах, що передбачені кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 31 травня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 397 641, 60 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 282 607,95 грн, заборгованості за відсотками - 106 622,62 грн, пені - 8 411,03 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 397 641,60 грн.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

19 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Промінвестбанк», ТОВ «Кредитні ініціативи», в якому просив визнати недійсним кредитний договір від 07 березня 2007 року укладений між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством ЗАТ «Промінвестбанк» (далі - ЗАТ «Промінвестбанк»), та визнати частково недійсним договір відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, укладений між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині передачі права вимоги за кредитним договором від 07 березня 2007 року № 282.

Позов обґрунтовував тим, що при укладенні вказаного кредитного договору банк ввів позивача в оману та приховав реальну відсоткову ставку за договором та кінцеву сукупну вартість кредитування, що є у розумінні статті 638 ЦК України істотними умовами договору. Як агент валютного контролю банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків між резидентами України. Позивач вважав, що оспорюваний кредитний договір слід визнати недійсним на підставі статті 227 ЦК України, оскільки правочин юридичної особи вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії). Також у разі визнання недійсним кредитного договору підлягає визнанню недійсним в частині передачі права відступлення вимоги до ОСОБА_1 і договір про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2015 року первісний позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції обґрунтовувалась тим, що позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи 13 серпня 2015 року та 15 вересня 2015 року, повторно не з`явився в судове засідання, а заяву представника ТОВ «Кредитні ініціативи» ОСОБА_2. про розгляд справи без участі позивача в заочному порядку суд не взяв до уваги, оскільки ОСОБА_2 не надав документів, що посвідчують його повноваження на представництво в суді інтересів товариства.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2015 року у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що посилання позивача на недотримання банком в момент укладення кредитного договору вимог підпункту «д» пункту 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неповідомлення перед укладенням договору про надання споживчого кредиту споживача ОСОБА_1 в письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, не заслуговує на увагу, оскільки на момент укладення оспорюваного договору зазначена норма закону не діяла і відповідно не була порушена відповідачем. Також є безпідставним посилання на порушення банком пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808, оскільки такі набрали чинності після укладення кредитного договору. Також з цих підстав суд не взяв до уваги висновок експерта, який при вирішенні питань, поставлених судом на вирішення, використав зазначені нормативні акти, які набрали чинності після укладення оспорюваного кредитного договору. Судом також зазначено, що ЗАТ «Промінвестбанк» мав дозвіл на право здійснення операцій із валютними цінностями.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року ухвалу Іршавського районного суду від 15 вересня 2015 року скасовано, справу за первісним позовом направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Рішення Іршавського районного суду від 12 жовтня 2015 року залишено без змін.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про залишення первісного позову без розгляду, суд апеляційної інстанції зазначив, що заяви про розгляд справи без участі позивача подано до суду повноважними представниками товариства у строки, встановлені довіреностями та в межах розгляду справи, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що наявні підстави для залишення позовної заяви ТОВ «Кредитні ініціативи» без розгляду.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції щодо зустрічного позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги, а ухвалу Іршавського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2015 року залишити без змін.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди безпідставно не взяли до уваги, що банк в порушення вимог частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав ОСОБА_1 , як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, у письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим порушив вимоги законодавства. Крім того заявник зазначив, що суд апеляційної інстанції помилково скасував ухвалу суду першої інстанції про залишення первісного позову без розгляду, оскільки заяви представників товариства про розгляд справи за їх відсутності подані ними після закінчення повноважень.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року справу призначено до розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року, якою це рішення залишено без змін є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволенню, а касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року про скасування ухвали Іршавського районного суду від 15 вересня 2015 року та направлення справи за первісним позовом для продовження розгляду до суду першої інстанції підлягає закриттю з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що 07 березня 2007 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 285, відповідно до пунктів 2.1, 2.2, 2.3 якого банк надав позивачеві кредит у розмірі 45 000 дол. США, а позивач зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути вказаний кредит, а також сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 9,5% річних, кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 06 березня 2014 року (т. 1, а.с.5-8).

Згідно пунктами 2.4 та 2.5 кредитного договору погашення кредиту та процентів за ним здійснюється позичальником щомісячно у відповідності до графіку, який є невід`ємною частиною цього договору. Кредит надається для придбання автомобіля Toyota Land Cruser.

Відповідно до пункту 7.7 кредитного договору позичальник до укладення договору стверджує, що умови кредитування, закріплені цим договором, були попередньо йому повідомлені банком в письмовій формі. Підписання позичальником цього договору є свідченням його згоди на прийняття всіх умов договору в процесі здійснення банком його кредитування (т. 1, а.с. 5-8).

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом момент укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. У договорі про надання споживчого кредиту зазначається у тому числі детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Тобто, вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на дату укладення оспорюваного договору не передбачали обов`язку банку надати детальний розпис сукупної вартості кредиту в окремому документі.

Судами встановлено, що на виконання вимог закону банк повідомив споживача про основні кредитні умови, на яких ОСОБА_1 може отримати кредит на придбання транспортного засобу, а тому числі про тип відсоткової ставки, яка в іноземній валюті становила 9, 5% (пункт 4 повідомлення) та орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та повернення) (пункт 6 повідомлення). Підписавши зазначене повідомлення ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на умови, визначені у кредитному договорі та зазначеному повідомленні. (т. 1, а.с. 207-210).

Таким чином, ОСОБА_1 був проінформований про всі істотні умови договору у зв`язку з чим суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 також посилався на порушення банком пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року.

Ці Правила були введені в дію постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, та набрали чинності з 04 червня 2007 року.

Оспорюваний позивачем кредитний договір укладено 07 березня 2007 року, тобто до прийняття та введення в дію вказаних Правил, у зв`язку з чим суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку, що їх норми до спірних правовідносин не застосовуються.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

У зв`язку з цим необґрунтованими є доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи заявника в основному зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів.

Натомість в силу статті 400 ЦПК України Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та оцінювати докази.

Щодо оскарження ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року в частині скасування ухвали Іршавського районного суду від 15 вересня 2015 року та направлення справи за первісним позовом для продовження розгляду до суду першої інстанції слід зазначити таке.

02 червня 2016 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (набрав чинності 30 вересня 2016 року), яким внесено зміни до Конституції України щодо правосуддя, зокрема, стаття 129 Конституції України, яка визначає основні засади судочинства, викладена в новій редакції, передбачивши забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках.

Водночас відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року, які були чинним на час постановлення оскаржуваної ухвали, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: 1) рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду; 2) ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 1, 3, 4, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 31-33 частини першої статті 293 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Отже, оскаржувана ухвала апеляційного суду у відповідній частині не віднесена до визначеного переліку та подальшому провадженню у справі не перешкоджала.

Ураховуючи, що учасники справи мають право на касаційне оскарження виключно у випадках, передбачених законом, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції не може бути предметом оскарження у касаційному порядку, касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року в частині скасування ухвали Іршавського районного суду від 15 вересня 2015 року та направлення справи за первісним позовом для продовження розгляду до суду першої інстанції підлягає закриттю.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення по суті вирішення спору ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги не дають підстав для їх скасування чи зміни.

Що ж до касаційної скарги на ухвалу апеляційного суду, то касаційне провадження у цій частині підлягає закриттю з наведених вище підстав.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржувані судові рішення по суті вирішення спору підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року в частині залишення вказаного рішення без змін залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 12 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року у відповідній частині залишити без змін.

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року в частині скасування ухвали Іршавського районного суду від 15 вересня 2015 року та направлення справи за первісним позовом для продовження розгляду до суду першої інстанції закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко