Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 156/853/16-ц

провадження № 61-36035св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 30 травня 2017 року у складі судді Лизун Ю. В. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 липня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Грушицького А. І., Данилюк В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача на його користь втрачений заробіток за період з 01 січня 2014 року по 01 листопада 2016 року у розмірі 11 017 грн, а також стягувати щомісячне відшкодування з 01 листопада 2016 року у розмірі, пропорційному ступеню втрати працездатності до мінімальної заробітної плати.

Позов мотивовано тим, що 13 серпня 2008 року з вини ОСОБА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) в смт. Іваничі Волинської області, внаслідок якої позивач отримав тілесні ушкодження, у зв`язку з чим 26 березня 2009 року рішенням Нововолинської МСЕК йому встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання.

ОСОБА_1 вказував, що різними рішеннями МСЕК, висновками комісійної судово-медичної експертної комісії Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи підтверджено, що його інвалідність із втратою працездатності, яка становить 25 %, пов`язана із тілесними ушкодженнями у вигляді закритого перелому лівого стегна, яке виникло внаслідок ДТП 13 серпня 2008 року.

Посилаючись на те, що за період до 01 січня 2014 року з відповідача на його користь стягувався втрачений заробіток, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 30 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з недоведеності позивачем того, що встановлена йому висновком судово-медичної експертизи № 52 від 22 вересня 2014 року втрата працездатності знаходиться в причинному зв`язку з наслідками ДТП, яка сталась 13 серпня 2008 року.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 14 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 30 травня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на завдання йому ушкодження у вигляді закритого зламу лівого стегна, проте судом першої інстанції помилково вказано на іншу травму, яка була діагностована позивачу пізніше. Місцевий суд не оцінив всебічно і об`єктивно надані ОСОБА_1 докази, зокрема, висновки комісійної судово-медичної експертизи № 52 від 22 вересня 2014 року та висновок експерта № 29 від 25 травня-19 червня 2015 року в частині наявності у позивача травм у вигляді закритого перелому лівого стегна. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відвід суддям, в результаті чого не забезпечив неупереджений і справедливий розгляд справи.

Короткий зміст заперечень на касаційну скаргу та узагальнення їх доводів

У вересні 2017 року представник ОСОБА_2 - адвокат Явтушенко І. В. подала заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження зв`язку продовження позивачу групи інвалідності з наслідками ДТП.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справу, витребувано цивільну справу № 156/853/16-ц з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині, яка не змінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду відповідають.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди установили, що 13 серпня 2008 року з вини ОСОБА_2 сталася ДТП, внаслідок якої ОСОБА_1 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня важкості у виді закритого перелому середньої і нижньої третини лівого стегна зі зміщенням.

Постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 19 березня 2009 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, кримінальну справу відносно ОСОБА_2 закрито на підставі Закону України «Про амністію».

26 березня 2009 року Нововолинською МСЕК ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання, строк дії якої неодноразово продовжувався, зокрема, до 30 червня 2018 року.

Згідно з висновком судово-медичної експертної комісії Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи від 07 грудня 2011 року № 98 втрата загальної працездатності ОСОБА_1 становить 25 %.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 04 травня 2012 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 007 грн 17 коп. щомісячного відшкодування шкоди, завданої злочином, за період з 07 грудня 2011 року по 01 квітня 2012 року.

Рішенням Іваничівського районного суду Волинської області від 13 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 279 грн 50 коп. щомісячного відшкодування шкоди за період з 01 жовтня 2012 року по 01 листопада 2012 року.

Висновком комісійної судово-медичної експертизи № 52 від 22 вересня 2014 року підтверджено, що під час ДТП 13 серпня 2008 року ОСОБА_1 отримав ушкодження у вигляді закритого зламу лівої стегнової кістки на межі середньо-нижньої третини, який на момент проведення даної експертизи є консолідованим. На даний час втрата загальної працездатності ОСОБА_1 становить 25 %. Судово-медичних даних, які б дозволили пов`язати тілесне ушкодження у вигляді черезвертельного зламу лівого стегна із вказаною ДТП у наданій медичній документації немає.

У підсумку додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 29 від 19 червня 2015 року встановлено, що під час ДТП, яка мала місце 13 серпня 2008 року, позивач отримав тілесне ушкодження у вигляді закритого зламу лівої стегнової кістки на межі середньо-нижньої третини, який на момент проведення даної експертизи є неправильноконсолідованим, у зв`язку з чим втрата ОСОБА_1 загальної працездатності становить 25 %. Наслідки ушкодження обумовлені не власне характером цього ушкодження, а індивідуальними особливостями організму, дефектами надання медичної допомоги тощо. Встановити судово-медичні дані, які б дозволили пов`язати тілесне ушкодження у вигляді черезвертельного зламу лівого стегна з наслідками ДТП неможливо, оскільки давність такого утворення визначається за ознаками консолідації у перші 6-12 місяців від моменту травми.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 11 квітня 2017 року, яке набрало законної сили, скасовано рішення Іваничівського районного суду від 03 грудня 2015 року про стягнення ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 021 грн 75 коп. на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом пропорційно ступеню втрати працездатності за період з 01 листопада 2012 року по 01 січня 2014 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно зі статтею 1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню визначається у відсотках від середнього заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про пенсійне забезпечення» причини й групи інвалідності, а також час настання інвалідності встановлюються органами медико-соціальної експертизи, що діють на підставі Положення про них, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

З аналізу пунктів першого, одинадцятого Положення про медико-соціальну експертизу, пунктів третього, двадцять шостого, двадцять сьомого Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 5 вересня 2011 року № 561, встановлення МСЕК тієї чи іншої групи інвалідності внаслідок загального захворювання визначається за критеріями життєдіяльності людини, зокрема, здатністю особи до виконання трудової діяльності. Здатність до трудової діяльності - сукупність фізичних та духовних можливостей людини, яка визначається станом здоров`я, що дозволяє їй займатися різного виду трудовою діяльністю.

Професійна працездатність - здатність людини якісно виконувати роботу, що передбачена конкретною професією, яка дозволяє реалізувати трудову зайнятість у певній сфері виробництва відповідно до вимог змісту і обсягу виробничого навантаження, встановленого режиму роботи та умов виробничого середовища. Параметрами оцінки є збереження або втрата професійної здатності, можливість трудової діяльності за іншою професією, яка за кваліфікацією дорівнює попередній, оцінка допустимого обсягу роботи у своїй професії і посаді, можливість трудової зайнятості в звичайних або спеціально створених умовах. Інваліди II групи з вираженим обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності, зокрема шляхом створення відповідних умов праці із забезпеченням засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Законодавство вирізняє професійну та загальну працездатність. Професійна працездатність передбачає здатність працівника до роботи за конкретним фахом і на певній посаді, у той час як загальна працездатність - це здатність до виконання будь-якої роботи у звичайних умовах праці. Особа, яка зазнала каліцтва та якій встановлено інвалідність, може бути визнана частково працездатною. З метою встановлення в особи здатності до праці, МСЕК під час встановлення інвалідності має встановити ступінь професійної (а за її відсутності - загальної) працездатності у відсотках.

Отже, на підставі цих даних суд визначає розмір втраченого фізичною особою (у тому числі фізичною особою-підприємцем) внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу) у відсотках, що підлягає відшкодуванню.

За змістом пункту одинадцятого Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, міські, міжрайонні, районні медико-соціальні експертні комісії: а) визначають ступінь обмеження життєдіяльності людини, у тому числі стан працездатності, групу, причину і час настання інвалідності, а також ступінь втрати професійної працездатності (у процентах) працівників, які одержали каліцтво чи інше ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням своїх трудових обов`язків; б) встановлюють потребу інвалідів у соціальній допомозі, що була б спрямована на полегшення наслідків погіршення здоров`я (протезування, засоби пересування, робочі пристосування, постійний догляд тощо).

Відповідно до змісту пункту 2.4.3 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, участь кількох експертів є обов`язковою при проведенні експертиз з визначення втрати загальної та професійної працездатності. Проведення цих експертиз здійснюється у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичних експертиз управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів, у відділі комісійних експерти з республіканського бюро (Автономної Республіки Крим), а також у судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України.

Згідно з пунктами 2, 3 Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, комісійні судово-медичні експертизи у відділах комісійних експертиз бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів, республіканського бюро (Автономної Республіки Крим) і в судово-медичному відділі Головного бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України проводяться за постановою особи, яка проводить дізнання, слідчого,прокурора, судді або за ухвалою суду.

Експертизи у відділі проводяться з метою усунення протиріч між раніше проведеною експертизою та іншими матеріалами справи у випадку необґрунтованості висновків або сумнівів особи, яка проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді або суду в правильності згаданої експертизи, а також з метою встановлення терміну зачаття, здатності до запліднення, проценту втрати професійної працездатності (додаток) і правильності надання медичної допомоги у випадках притягнення до кримінальної відповідальності медичних працівників за «професійні правопорушення».

Пунктами 11, 12 Додатку до Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я Українивід 17 січня 1995 року № 6 передбачено, що При виконанні експертизи, якщо минуло три роки з дня, коли потерпілий внаслідок каліцтва втратив попередній заробіток, ступінь втрати професійної працездатності встановлюється з дня звернення до адміністрації, а до згаданого строку не визначається. Строки наступних обстежень встановлюються через шість місяців, один або три роки залежно від характеру наслідків каліцтва і можливостей повного чи часткового відновлення працездатності завдяки заходам медичної реабілітації.

Аналіз наведених норм свідчить, що належним і допустимим доказом підтвердження ступеня втрати професійної працездатності (у процентах) для застосування статті 1195 ЦК України є відповідний висновок експертизи з визначення процента втрати працездатності.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, правильно встановили характер спірних правовідносин, та застосували норми матеріального права, які їх регулюють, врахували висновок додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 29 від 19 червня 2015 року, у якому вказано про відсутність судово-медичних відомостей, які дозволяють пов`язати тілесне ушкодження позивача у вигляді черезвертельного зламу лівого стегна із вказаною ДТП, винуватцем якого є відповідач.

Ураховуючи, що наслідки ушкодження ОСОБА_1 обумовлені не власне характером цього ушкодження, а індивідуальними особливостями організму, дефектами надання медичної допомоги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність ОСОБА_1 причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_2 та настання негативних наслідків для позивача, що є обов`язковою умовою для застування положень статті 1195 ЦК України.

Доводи касаційної скарги з посиланням на помилкове врахування місцевим судом ушкоджень позивача, на які останній не посилався, звертаючись до суду з цим позовом, є безпідставними, оскільки зі змісту судового рішення вбачається про дослідження причинно-наслідкового зв`язку між діями винуватця ДТП із завданим позивачу черезвертельним зламом лівого стегна.

Посилання ОСОБА_1 на безпідставність відмови апеляційного суду у задоволенні клопотання про відвід суддям є необґрунтованим, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вказана заява розглядалась апеляційним судом, і обставин, передбачених статтею 20 ЦПК України 2004 року, встановлено не було.

Колегія суддів вважає доводи касаційної скарги про помилкове дослідження судами попередніх інстанцій іншого ушкодження позивача, ніж зазначені останнім у позовній заяві, є необґрунтованими, оскільки з висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 29 від 19 червня 2015 року вбачається, що наявні у ОСОБА_1 ушкодження не є наслідком закритого зламу лівого стегна, а пов`язані з індивідуальними особливостями організму та дефектами надання медичної допомоги, що не повинно враховуватись при оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих позивачем у ДТП.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи касаційної скарги також не спростовують висновку апеляційного суду, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Частиною першою статті 410 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 30 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 14 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов

Судді : В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов