Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 303/689/17

провадження № 61-27915св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від

10 травня 2017 року у складі судді Заболотного А. М. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання договору кредиту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору кредиту № 305/49-Ж від 28 березня 2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 23 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,5 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 27 березня 2021 року.

Відповідно до умов кредитного договору кредит наданий на купівлю нерухомого майна. Кредитним договором порушено його права споживача, оскільки при укладені вищевказаного кредитного договору ПАТ «Укрсоцбанк» неналежним чином виконав свій обов`язок щодо надання письмової інформації про продукцію, в тому числі про умови кредитування, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», без конкретизації виду ненаданої інформації, передбаченої в Постанові Правління Національний банк України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Оскільки був укладений договір про споживчий кредит, то повинні були дотримуватися умови, передбачені законом для такого кредиту, зокрема, має зазначатися розмір кредиту, умови кредитування, перед укладанням договору кредитодавець повинен належним чином поінформувати позичальника про суму кредиту, його сукупну вартість із урахування витрат на його оформлення, обслуговування, річну відсоткову ставку, умови дострокового розірвання договору тощо, у договорі повинні бути зазначені істотні умови, з яких досягнуто згоди сторонами. Крім того також його не попередженого у встановленому законом порядку про валютні ризики. Не отримавши вказану інформацію позивач не був повідомлений про те, що несе валютні ризики у зв`язку з коливанням курсу валют, а тому ним фактично було отримано кредит, який не має споживчої властивості, оскільки у зв`язку з різким підвищенням вартості іноземної валюти він позбавлений можливості повертати у повному обсязі щомісячні платежі, визначені умовами договору.

Такі вимоги законодавства не були дотримані, оскільки позивач не був ознайомлений із усіма умовами кредитування, а був обізнаний лише з тією інформацією, що була викладена безпосередньо в договорі в якому відсутній детальний опис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки, вартості супутніх послуг, договір не містить відомостей про вартість усіх супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань споживача, відомостей про реальну процентну ставку. Зважаючи через необізнаність позивача, його введено в оману щодо умов кредитування, щодо нього була застосована нечесна підприємницька практика, були порушені права споживача на вільний вибір продукції та принцип рівності сторін у договорі, мають місце несправедливі умови договору та істотний дисбаланс інтересів сторін на шкоду споживачеві, а відтак є порушення зокрема вимог статей 6, 11, 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 230 ЦК України.

ОСОБА_1 просив визнати договір кредиту № 305/49-Ж від 28 березня 2006 року та додаткові угоди до договору кредиту, укладених між ним та ПАТ «Укрсоцбанк», недійсними.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 травня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що при укладенні спірного договору кредиту між сторонами було досягнуто домовленість з усіх істотних умов договору даного виду, зокрема про тип відсоткової ставки, порядок зміни розміру процентів та наслідки, якщо позичальник не погодиться з запропонованими кредитором розмірами процентів, а саме згідно пункту 2.6.3 договору кредиту він зобов`язаний протягом строку, зазначеного в пункті 2.6.1 цього договору, повернути кредитору існуючу заборгованість за кредитом, сплатити нараховані проценти, комісії та можливі штрафні санкції (штраф, пеню) в повному обсязі. Після сплати позичальником зазначених сум дія цього договору вважається припиненою. Також у договорі кредиту у пункті 3.4.1 передбачено можливість дострокового погашення кредиту.

Позивач погодився з умовами договору кредиту, а також наступними змінами до нього, які були внесені додатковими угодами до договору кредиту, які ним виконувались до лютого 2014 року, що стверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 04 липня 2016 року.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що спірний договір кредиту був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконував його умови протягом восьми років; у додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

14 листопада 2017 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 травня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не повно з`ясували усі фактичні обставини справи та не дослідили і не надали належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяли повному, об`єктивному її розгляду.

При укладенні спірного правочину, заявнику бракувало знань в галузі економіки, банк не надав у письмовій формі усієї необхідної, достатньої та вичерпної інформації для здійснення свідомого вибору, що в свою чергу призвело до укладення договору під впливом омани з боку банку.

Відмовляючи у задоволенні клопотань про призначення судової економічної експертизи, суди попередніх інстанцій фактично позбавили заявника можливості надати суду докази в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо введення його в оману стосовно умов укладеного договору.

Висновок судів про те, що банком було надано усю інформацію щодо умов кредитування є припущенням.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У грудні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

У травні 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 03 червня 2019 року № 487/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-27915св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст обставин справи та мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що 28 березня 2006 року між акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого ж ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 305/49-Ж, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 23 000,00 доларів США, зі сплатою 11,5 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 27 березня 2021 року.

Пунктом 2.6 зазначеного договору встановлено, що у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, Тарифного комітету кредитора, Кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів, визначеного в пункту 1.1. цього договору. Також узгоджено порядок погодження зміни процентної ставки та наслідки відмови у погоджені такої.

Додатковою угодою від 29 жовтня 2009 року № 1 про внесення змін до договору кредиту від 28 березня 2006 року № 305/49-Ж, сторони погодили збільшення процентної ставки з 20 жовтня 2008 року на рівні 14,00 % річних. Інші умови договору залишились незмінними та сторони підтвердили за ними свої зобов`язання.

В подальшому додатковою угодою від 30 липня 2009 року про внесення змін до договору кредиту від 28 березня 2006 року № 305/49-Ж, пункт 1.2 Договору викладено в новій редакції: «1.2 Кредит надається позичальнику на наступні цілі та в наступному порядку:

- частина кредиту в розмірі 23000 доларів США 28 березня 2006 року на придбання нерухомого майна - домоволодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 ;

- частина кредиту в розмірі 436,29 доларів США 30 липня 2009 року на поточні потреби.

Сторони погодили графік погашення кредиту, а також детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту (додаток № 1).

Додатковою угодою від 26 листопада 2010 року про внесення змін до договору кредиту від 28 березня 2006 року № 305/49-Ж, сторони погодили збільшення процентної ставки в розмірі 14,89 % річних, встановили графік погашення залишку кредитної заборгованості, а також детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту (додаток № 1).

19 листопада 2013 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до договору кредиту від 28 березня 2006 року № 305/49-Ж, відповідно до якого встановлено графік погашення кредиту та відстрочених до сплати процентів (додаток № 1), погоджено процентну ставку в розмірі 1,00 % річних, яка діє протягом 24 місяців з дати підписання цього договору про внесення змін, а також встановлено порядок сплати процентів за користування кредитом.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір від 28 березня 2006 року, укладений між банком та ним, з наступними змінами внесеними додатковими угодами до нього, посилаючись на те, що банк перед укладенням кредитного договору не повідомив його про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними; тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; про можливість настання валютних ризиків для позичальника.

Відповідно до статті 6 ЦК Українисторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК Українизміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що спірний договір кредиту був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконував його умови протягом восьми років. У додатках до кредитного договору, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у позові.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи заявника про те, що відмовляючи у задоволенні клопотань про призначення судової економічної експертизи, суди попередніх інстанцій фактично позбавили заявника можливості надати суду докази в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо введення його в оману стосовно умов укладеного договору є безпідставними, оскільки в проведенні даної експертизи не було потреби.

Надаючи правову оцінку зазначеним представником позивача доводам про необхідність призначення експертизи по цій справі та запитанням, які представник позивача просив поставити на вирішення експерту місцевий суд правильно виходив із того, що такі по своїй суті є фактично правовим обґрунтуванням заявленого позову і таким аргументам та доводам представника позивача суд може надати відповідну правову оцінку без призначення експертного дослідження, за наявності у матеріалах справи як самого кредитного договору, у якому визначено порядок зарахування платежів за даним правочином в тому числі його відповідність Закону України «Про захист прав споживачів» та іншим нормативно-правовим актам.

Додатково суд врахував те, що судова експертиза повинна призначатися лише для встановлення даних, які входять в предмет доказування у справі, і не може стосуватися тлумачення і застосування правових норм. Суди не повинні ставити судовому експерту питання правового характеру, які повинні вирішуватися самим судом, тобто експерту можна ставити лише питання факту, а не правової оцінки.

Безпідставне призначення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від

26 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко