Ухвала

Іменем України

10 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 761/27360/16-ц

провадження № 61-9345ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою 12 вересня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом правил підсудності.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківськогорайонного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року у вказаній справі. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штраф у розмірі 5 763,00 грн.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив з того, що вже є ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права.

Ухвала Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року оскаржується заявником лише в частині відмови у відкритті апеляційного провадження.

Заявник зазначає, що апеляційний суд постановив ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою з підстав, що не відповідають дійсності, з мотивів внутрішнього переконання та упередженості щодо нього. Вважає, що дії судді не відповідають принципам законності та незалежності. Відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги до розгляду, суд апеляційної інстанції обмежив його право на судовий захист, встановлене Конституцією України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року про відкриття провадження у справі.

Ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року та від 08 червня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року визнано неподаними та повернуто.

Ухвалами Апеляційного суду міста Києва від 18 вересня 2017 року, Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року та від 02 серпня 2019 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року.

Постановою Верховного Суду від 06 грудня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвали Апеляційного суду міста Києва від 11 травня 2017 року та від 18 вересня 2017 року - без змін.

Ухвалами Верховного Суду від 22 травня 2019 року та від 27 серпня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на ухвали Київського апеляційного суду від 24 квітня 2019 року та від 02 серпня 2019 року на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України.

12 вересня 2019 року ОСОБА_1 вкотре подав апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Враховуючи наявність ухвали Апеляційного суду міста Києва та ухвал Київського апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши положення пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України,дійшов обґрунтованого висновку щодо наслідків розгляду неодноразово поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги на одне й те саме судове рішення.

Право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain»).

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд обмежив право заявника на судовий захист є необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції діяв відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства України, в межах наданих йому повноважень. Неодноразове оскарження ОСОБА_1 ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 31 серпня 2016 року в апеляційному порядку з одних і тих же підстав свідчить про зловживання ним процесуальними правами.

За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У відповідності до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом апеляційної інстанції норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, а є лише незгодою заявника з його змістом.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В. О. Кузнєцов

В. С. Жданова

В. М. Ігнатенко