АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/56/19Головуючий по 1 інстанції - Калієвський І.Д.
Категорія: 308010000 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.

за участю секретаря Анкудінова О.І.

учасники справи:

позивач - АТ КБ «Приватбанк»;

відповідач - ОСОБА_3, ОСОБА_4;

особа, яка подала апеляційну скаргу - АТ КБ «Приватбанк»;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Калієвського І.Д. у залі Маньківського районного суду Черкаської області 09 серпня 2018 року о 10 год. 46 хв., повний текст рішення виготовлено 20.08. 2018 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, - :

в с т а н о в и в :

16.03.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що 04.12.2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримано у власність будинок, загальною площею 81,4 кв. м., житловою площею 40,7 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору іпотеки від 01.04.2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Старосвітською О.Г., зареєстрований у державному реєстрі під номером 1299.

Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення з житлового будинку з господарчими будівлями, загальною площею 81,4 кв. м., житловою площею 40,7 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Позивач вказує, що на підставі ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 114 ЖК УРСР передбачений виключний перелік осіб, яким надається інше житлове приміщення, до якою не можна віднести відповідача.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

На виконання положення ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР позивачем було направлено відповідачу письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку. Однак відповідачем законні вимоги позивача проігноровано та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, а отже у позивача не залишилось іншого вибору, окрім звернення до суду за захистом своїх порушених прав у зв`язку із чим банк звернувся до суду.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» оскаржило рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обгрунтування апеляційної скарги банк вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки відмова у задоволенні позовних вимог походить лише з формальних міркувань суду, які порушують і не захищають права позивача як власника нерухомого майна. Банк посилається, що новий власник має право вимагати від колишнього власника , членів його сім'ї, а також інших осіб, які не є членами сім'ї, усунення порушення у будь - який час. 04. 12. 2016 року АТ КБ «Приватбанк « у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки від 01.04 2008 року, що був укладений з іпотекодавцем ОСОБА_3

Акціонерне товариство КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 09.08.2018 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задовольнити. Стягнути з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» судові витрати понесені по сплаті судового збору за позовну заяву та апеляційну скаргу.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справа підлягає розгляду апеляційному суду Черкаської області у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідачі у судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись неодноразово, однак судові повістки не отримують, у зв'язку із чим було судом розміщено оголошення на сайті органів судової влади.

Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, яка з`явилася в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку про виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний за кредитні кошти. Також суд першої інстанції послався, що подаючи позов про виселення, позивачем не зазначено постійного жилого приміщення, яке має бути надане особам одночасно з виселенням із житла, яке перебуває в іпотеці, оскільки під час виселення у судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає висновки такими, що відповідає обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

04.12.2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 81,4 кв. м., житловою площею 40,7 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору іпотеки від 01.04.2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Старосвітською О.Г., зареєстрований у державному реєстрі під номером 1299 (а.с. 6-7).

Як вбачається з матеріалів справи банк після отримання права власності на вказану нерухомість здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідачів (а. с. 48).

26 грудня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив відповідачу ОСОБА_3 претензію про добровільне звільнення жилого будинку, але вимоги банку не було виконано.

Згідно даних довідки Русалівської сільської ради Маньківського району Черкаської області до складу сім`ї ОСОБА_3 (зареєстрованих ) за адресою: АДРЕСА_1 входять: ОСОБА_3, ОСОБА_4. Інші особи в даному будинку не зареєстровані і не проживають.

В добровільному порядку відповідачі жилий будинок не звільняють.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» вказано, що іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 2 і 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановлену законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя.

Як зазначалося вище та встановлено судом першої інстанції, що 04.12.2016 року ПАТ КБ "Приват Банк" в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 81,4 кв. м., житловою площею 40,7 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору іпотеки від 01.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу Старосвітською О.Г., зареєстрованого у державному реєстрі під № 1299 (а. с. 6-7)

Спеціальною нормою закону, якою визначається порядок виселення із займаного жилого приміщення , є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. У частині третій статті 109 цього Кодексу урегульовано порядок виселення осіб.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Таким чином, судом першої інстанції вірно звернуто увагу, що згідно зі змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Враховуючи вищевикладені норми права, обставини справи, наявні в матеріалах справи допустимі та належні докази, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення. Суд правильно вказав, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 був придбаний за кредитні кошти, а також, що позивачем, згідно позовних вимог не зазначено постійного жилого приміщення, яке має бути надане особам одночасно з виселенням, що є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги, наведені представником банку не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та позовних вимог банку.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», оскільки доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції, їм дана належна оцінка судом, а особою, яка подає апеляційну скаргу, висновки суду не спростовуються .

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи з вищевикладеного, колегією суддів апеляційного суду не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

Отже, доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення .

Керуючись ст.ст. 258, 367, 368, 374,375 , 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 09 серпня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка її подавала.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Василенко Л.І.

Повний текст постанови виготовлений 13.02 . 2019 року.