ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3422/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2019 р.Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сирбул О.Ф.

при секретарі Лаптєвої Ю.М.

за участю

позивача ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2 .

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи Луніна А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про негайне відібрання малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просить постановити рішення про відібрання у ОСОБА_3 малолітньої дитини ОСОБА_5 та негайно повернути дитину матері ОСОБА_1 .

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 26 квітня 2018 року ОСОБА_3 , його дружина ОСОБА_6 та двоє невідомих чоловіків, увірвались до будинку батьків позивача, де перебував малолітній ОСОБА_5 , із застосуванням насильства та погроз, примусово, всупереч волі дитини, без попередження та згоди позивача, забрали дитину.

Дарницьким районним судом м.Києва 07 серпня 2018 року ухвалено рішення, яким було визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 . Вказане рішення суду залишено без змін постановою Київського апеляційного суду м.Києва від 12 грудня 2018 року.

Однак, усупереч вказаному рішенню суду від 07 серпня 2018 року, ОСОБА_3 переховує дитину у невідомому позивачу місці, на контакт із позивачем не виходить. З квітня 2018 року позивач не бачить сина та не може забрати його додому.

Таким чином, позивач вважає, що малолітнього ОСОБА_5 має бути негайно відібрано у відповідача, як у особи, яка незаконно його утримує та позбавляє рідної матері, чим грубо порушує права дитини та позивача.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києві Трусової Т.О. від 15 січня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 41-42).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 20 березня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі (т. 1 а.с. 118-119).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 20 березня 2019 року (протокольна) закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті (т. 1 а.с. 120-121).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 26 березня 2019 року провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід судді Трусової Т.О. (т. 1 а.с. 171-172).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 09 квітня 2019 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_3 про відвід судді Трусової Т.О. (т. 1 а.с. 201-202).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 квітня 2019 року вказану цивільну справу розподілено та 11 квітня 2019 року передано судді Сирбул О.Ф.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києві Сирбул О.Ф. від 16 квітня 2019 року прийнято до провадження вказану справу та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче судове засідання (т. 1 а.с. 208-210).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 13 травня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі (т. 1 а.с. 232-233).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 13 травня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті (т.1 а.с. 246-247).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 29 травня 2019 року визнано явку представників третіх осіб у судові засідання у даній справі обов`язковою. Зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області та Службу у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, які бажають проживати з дитиною (акт обстеження умов проживання дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , акт обстеження умов проживання мати дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , акт обстеження умов проживання батька дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (т. 2 а.с. 70-72).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та пояснили, що з 27 листопада 2003 року позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Від шлюбу мають малолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Подружнє життя між сторонами не склалось. З січня 2014 року подружжя стало проживати окремо один від одного, позивач ОСОБА_1 залишилась проживати з малолітньою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 , де вона є співвласником. Відповідач ОСОБА_3 переїхав проживати окремо до спільного приватного будинку подружжя у смт АДРЕСА_2 , де і мешкає до цього часу у будинку АДРЕСА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 липня 2017 року, залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 жовтня 2017 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано, дитина залишилась проживати з матір`ю.

Перший раз відповідач примусово забрав у матері дитину, всупереч її волі - 07 липня 2016 року, коли той гостював у бабусі - матері ОСОБА_1

ОСОБА_3 взяв чьотири річну дитину під приводом з`їздити в магазин за іграшкою та більше її не повертав, обірвавши будь-який зв`язок дитини з матір`ю та її ріднею та самовільно змінив місце проживання дитини. До квітня 2017 року ОСОБА_3 переховував дитину від матері.

06 квітня 2017 року дитину відібрано від батька та передано матері на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва в цивільній справі № 753/20054/16 про негайне відібрання дитини.

Після повернення дитини матері, вона всіляким чином турбувалась про сина займалась його фізичним та духовним розвитком, дитина відвідувала логопеда, психолога, приватного педагога, який готував її до вступу в школу. Мати винаймала житло, в якому створила всі належні умови для проживання дитини та проведення вільного часу, влаштувала малолітнього сина в гімназію у м. Києві, в якій він повинен був приступити до навчання 01 вересня 2018 року. У власному житлі ОСОБА_1 жити з малолітнім сином не могла з причини чинення перешкод у користуванні ним зі сторони відповідача у справі.

26 квітня 2018 року ОСОБА_3 вдруге із застосуванням сили та газового балончику, а також шляхом проникнення до житла, побив вікна, разом зі своєю співмешканкою та невідомими людьми, забрав дитину, всупереч її волі, перелякавши її, дитина плакала та упиралась, але внаслідок маленького віку не могла чинити опору таким діям батька. ОСОБА_3 без відомо та дозволу матері забрав сина та вивіз його у невідомому напрямку. Така жахлива протиправна поведінка батька щодо малолітньої дитини просто не припустима. З цих підстав ОСОБА_1 вважає, що дитина перебуває у небезпеці з цією людиною. ОСОБА_3 як своїми діями, морально нищить психіку дитини, такими жорстокими методами дає фактично приклад дитині, яка зростає, який явно не найкращий та нажаль вже матиме свої наслідки. Крім того, ОСОБА_3 є людиною, яка двічі притягувалась до кримінальної відповідальності: грабіж; ухилення від сплати аліментів на іншу дитину та особою, яка була судом притягнута до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї. А отже, по суті своїй є небезпечним. Те що ОСОБА_3 повністю позбавив маленьку дитину матері, впливає на психіку та нормальний розвиток дитини вкрай згубно. В першу чергу порушуються права самої малолітньої дитини, яка у своєму віці потребує материнської турботи і ласки і має право відчувати себе потрібною обом батькам.

З 26 квітня 2018 року дитина матері не бачила жодного разу, по телефону ОСОБА_3 дав дитині поговорити з мамою один раз декілька хвилин, при цьому контролював дитину повністю в плані, що того, що дитина відповідати мамі, як пояснила ОСОБА_1 цей дзвінок потрібен був відповідачу, як аудіо запис для використання у подальшому у судовому розгляді даної справи.

Всі чисельні намагання матері побачити сина були марні, звернення до компетентних органів результату не дали. Батько навіть не пустив матір дитини у будинок на день народження дитини. Як пояснила, ОСОБА_1 вона в цей день простояла під високим парканом їхнього спільного будинку у АДРЕСА_3 декілька годин, виклик поліції позитивного результату не дав, а згодом коли від`їжджала додому їй зателефонувала теперішня дружина ОСОБА_3 і повідомила, що якщо вона хоче подарувати дитині подарунок, то можна його перекинути через паркан, а дитину вона не побачить.

Оскільки, ніяким іншим чином ніж негайне відібрання дитини мати не може поновити право дитини на матір та відновити свої порушені права, вже маючи рішення суду про визначення місця проживання дитини з нею, що вступило в законну силу ще 12 грудня 2018 року, то змушена звернутись з даним позовом до суду.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні позов не визнали, ОСОБА_3 зазначив, що не дає дитині спілкуватись з матір`ю, з причини того, що на його думку, матір забере дитину та він її не побачить. Зазначав, що дитина постійно проживала з ним після розлучення, матері дитина не потрібна та він неодноразово забирав сина з м. Конотоп від бабусі. Також зазначав, що 2018-2019 навчальний рік дитина вчилась у першому класі в приватній гімназії, матері він цю інформацію не надавав до кінця травня, бо вважав, що та забере дитину. Пояснив, що у сина вже своя сім`я, є вже молодший братик і подруга Настя, дочка його теперішньої дружини і тому спілкування та проживання з матір`ю йому не потрібне. Також пояснив, що не знає, коли приїжджала до їхнього будинку ОСОБА_1 , щоб побачити сина, вона йому не телефонувала.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Києво-Святошинської РДА у Київській області у судове засідання не з`явився, на адресу суду надано листи з проханням розглядати справу за відсутності представника Служби у справа дітей та ухвалити рішення згідно до діючого законодавства та за наявними у справі доказами.

Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької у м. Києві державної адміністрації Лунін А.В. у судовому засіданні спочатку висловив позицію щодо прийняття судом рішення згідно вимог чинного законодавства. Згодом після виконання вимог ухвали суду від 29 травня 2019 року, змінив свою позицію та як представник Служби підтримав висновок Служби у справах дітей Дарницької РДА у м. Києві прийнятий на комісії 10 липня 2019 року та наданий до суду за вх. 101-6544/04 від 18.04.2019 щодо недоцільності негайного відібрання дитини. Питання того, чому Службою вибірково запрошено лише батька дитини для опитування, а заяву матері від 05 липня 2019 року, яка просила бути присутньою під час опитування дитини як законний представник та забезпечити можливість поспілкуватись з дитиною та побачити її вперше за 1 рік та 3 місяці проігноровано, представник чіткої відповіді не надав, пославшись на те, що не в його компетенції вирішувати дані питання, заява матір`ю була подана на ім`я начальника Служби у справах дітей Дарницької РДА у м. Києві, він в тому числі не є членом комісії і не може коментувати прийняте рішення. Причину тривалого виготовлення висновку, пояснив тим, що батько не приводив дитину на вимогу комісії, тому тричі засідання переносилось, причиною батько зазначав те, що мати може забрати дитину.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, представника Служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність і достовірність доказів по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно з законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушення чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Судом встановлено, що Дарницьким районним судом м.Києва 07 серпня 2018 року ухвалено рішення, яким було визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 5-18). Вказане рішення суду залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року та набрало законної сили 12 грудня 2018 року (т. 1 а.с. 77-99).

Вказаними рішенням судів було встановлено наступні обставини.

З 27 листопада 2003 року по 04 липня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, що з січня 2014 року сторони фактично припинили шлюбні відносини, дитина залишилась проживати разом з позивачем ОСОБА_1 за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_4 , яка належить сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/3 частині), а відповідач ОСОБА_3 переїхав проживати до будинку АДРЕСА_3 , який належить сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині).

Також встановлено, що 07 липня 2016 року відповідач ОСОБА_3 без згоди позивача ОСОБА_1 самовільно забрав малолітнього сина до себе та проживав з дитиною за місцем свого проживання по АДРЕСА_3 .

Відповідно до акта обстеження житлово - побутових умов проживання сім`ї від 23.09.2016 року, складеного завідувачем сектору опіки, піклування та усиновлення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, будинок по АДРЕСА_3 , у якому мешкає батько з дитиною, просторий, має площу 140 кв.м, зроблений ремонт, для дитини є окреме ліжко для сну, куточок для навчання та відпочинку. В будинку є всі необхідні речі для дитини. Санітарний стан приміщення задовільний, досить охайний.

Встановлено, що 06 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області при примусовому виконанні виконавчого листа №753/20054/16, виданого 18.01.2017 року Дарницьким районним судом міста Києва складено акт, згідно з яким малолітню дитину ОСОБА_5 передано матері ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що у період з 07 липня 2016 року по 06 квітня 2017 року відповідач чинив перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною та прийнятті участі у її вихованні.

Крім того, після передачі дитини позивачу, відповідач чинив перешкоди позивачу у користуванні квартирою АДРЕСА_5 , яка належить сторонам на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному).

У зв`язку з чим у травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_5 та вселення до житлового приміщення. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Постановою апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2018 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 лютого 2018 року скасовано. Позов ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та її малолітньому сину ОСОБА_5 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_5 . Вселено ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_5 у вказану квартиру.

Згідно договору позички житлового приміщення від 15 листопада 2017 року ОСОБА_1 з дитиною винаймала квартиру АДРЕСА_6 . Дана квартира зі всіма зручностями для дитини у гарному стані, матір з дитиною проводить вільний час активно, дитина займається з приватним педагогом. Ці обставини підтверджуються актом обстеження умов проживання від 01 лютого 2018 року, складеного за наслідками проведення обстеження головним спеціалістом Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації.

Також судом встановлено, що 26 квітня 2018 року ОСОБА_3 вдруге забрав дитину у позивача без її згоди, відповідач не надає позивачу можливості бачити дитину та спілкуватись з нею, що підтверджується даними повідомлення про початок досудового розслідування Конотопського ВП ГУНП в Сумській області від 13 червня 2018 року, витягом з ЄРДР від 09 червня 2018 року, заявами ОСОБА_1 та її матері ОСОБА_7 за фактом викрадення ОСОБА_3 малолітнього ОСОБА_5 із застосуванням сили та газового балончику, а також незаконного проникнення до житла.

Згідно висновку Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 16 березня 2017 року, визнано за доцільне визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 з матір`ю ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_7 .

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 28 січня 2019 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року та відкрито касаційне провадження у даній справі. Зупинено виконання рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Оскільки, на час прийняття судом даного рішення, ухвалене Дарницьким районним судом м. Києва рішення від 07 серпня 2018 року та постанова Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року є чинними, а зупинення виконання рішення касаційною інстанцією не є тотожним поняттям із скасуванням такого рішення по суті, то суд першої інстанції повинен розглядати даний позов ОСОБА_1 , враховуючи те, що вступило в законну силу рішення суду від 07 серпня 2018 року про визначення місця проживання дитини з матір`ю, при цьому в даній категорії справ особливо притримуючись розумності строків розгляду справи, адже мова йде в першу чергу про відновлення порушених прав малолітньої дитини.

Судом беззаперечно встановлено факт того, що ОСОБА_3 чинить перешкоди у спілкуванні малолітнього сина з матір`ю, та вже вдруге змінив самовільно, без відому та згоди матері дитини місце проживання сина, у останньому випадку із застосуванням сили та газового балончику, при цому дитина жодного разу не бачила свою рідну матір, з 26 квітня 2018 року, тобто майже 1 рік і 3 місяці, за цей час 1 раз спілкувалась декілька хвилин по телефону під наглядом батька - навесні 2019 року.

Встановлена судом обставина є неприпустимим порушенням та обмеженням прав малолітньої дитини, якій на даний час лише сім років зі сторони батька - ОСОБА_3 .

З пояснень сторін в судовому засіданні та наданих ними письмових доказів, зокрема, численних звернень до правоохоронних та інших державних установ вбачається, що між сторонами існує особистий конфлікт, який може негативно впливати на життя дитини.

Зокрема, з наданих до суду заяв позивача до: Дарницького УП ГУ НП України в м.Києві, ГУ НП України в Сумській області, Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ГУ НП України в Київській області Києво-Святошинського відділу поліції, Служби у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області та Служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації тощо вбачається, що з квітня 2018 року і до теперішнього часу позивач не бачить рідної дитини та не знає де дитина знаходиться та у якому вона стані, на телефонні дзвінки відповідач не відповідає, позивач приїжджає до місця проживання відповідача в АДРЕСА_3 , однак побачити та поспілкуватись з дитиною позивач не змогла, який шкільний заклад відвідує дитина та чи взагалі відвідує навчальний заклад ОСОБА_5 позивач також не знає (т. 1 а.с. 19, 24-25, 26-27, 28, 29, 30, 31, 32, 104, 105, 106, 107, 108, 109, 110-112).

Згідно рішення № 14 від 25.10.2018 року, ухваленого Органом опіки та піклування Чабанівської селищної ради VII скликання, ОСОБА_5 попереджено про його відповідальність за викрадення та незаконне утримання малолітнього сина, а також за те, що малолітня дитина обмежується батьком від спілкування з матір`ю чим йому завдається психологічна травма. Зобов`язано ОСОБА_3 виконати судове рішення щодо проживання дитини з матір`ю та мирно домовитись з нею про дні та години спілкування з дитиною (т. 1, а.с.103).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1, 2 ст. 78 ЦПК України).

На підтвердження своїх заперечень щодо позовних вимог відповідачем до суду надано висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи № 15974/18-61 від 29 листопада 2018 року. Згідно вказаного висновку сімейна ситуація, яка пов`язана з розлученням батьків та відібрання дитини батьками один від одного, негативно впливає на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини ОСОБА_5 Це призводить до внутрішніх конфліктів та страхів дитини, що її в черговий раз заберуть та увезуть. З виховної точки зору ОСОБА_3 характеризується як: вимогливий, послідовний, цілеспрямований. Батько контролює успіхи дитини. Щодо впливу умов виховання ОСОБА_1 по відношенню до ОСОБА_5 надати відповідь не можливо у зв`язку із невиконанням клопотання експерта в частині забезпечення безпосереднього психологічного обстеження ОСОБА_1 . Дитина жодного з батьків негативно не сприймає та прагне до об`єднання сім`ї під одним дахом. За результатами даного досалідження встановлено, що дитина бажає проживати з батьком (т. 1 а.с. 136-141).

Проте, суд критично ставиться до вказаного висновку, оскільки, як зазначено у тексті висновку дослідження взаємодії ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не відбулось у зв`язку з не прибуттям ОСОБА_1 до Київського НДІСЕ відповідно до клопотання експерта від 06 листопада 2018 року. А оскільки інформування сторін про зміст клопотання покладається на замовника експертири, у даному випадку на відповідача ОСОБА_3 , відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що позивач ОСОБА_1 отримала вказане клопотання експерта від 06 листопада 2018 року.

Відповідачем також надано до суду висновок фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_5 , на звернення його батька ОСОБА_3 , який складено 11 січня 2019 року психологом ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 142-151). Однак, зазначені у висновку дослідження, які є підгрунтям самого висновку, також було проведено без участі матері дитини - позивача у справі.

Судом встановлено, що згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання фахівця із соціальної роботи від 10 червня 2019 року, у житловому будинку АДРЕСА_3 створені всі необхідні умови для проживання дитини, санітарно-гігієнічний стан помешкання добрий, дитини має окрему кімнату, робочий стіл, іграшки, одяг по сезону (т. 2 а.с. 118).

Згідно акту оцінки потреб дитини та її сім`ї від 20 червня 2019 року, потреби дитини задоволені повністю (т. 2 а.с. 119-124).

Згідно висновку Дарницької районної у м. Києві державної адміністраціївід 18 квітня 2019 року № 101-6544/04 (т. 2 а.с. 100-103) встановлено, що питання про негайне відібрання малолітньої дитини, ОСОБА_9 , розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, на якому було заслухано обох батьків, їх представників та встановлено наступні обставини.

Мати дитини стверджує, що ОСОБА_3 продовжує утримувати дитину без її згоди за адресою свого проживання і категорично не погоджується повернути дитину та виконати рішення судових органів. Мати не бачила сина один рік і три місяці. Будь-які спроби домовитись не дають позитивних результатів.

Водночас батько дитини повідомив, що забрав ОСОБА_10 після того, як дитина цілий рік проживала у м. Конотоп з батьками ОСОБА_1 , і він не мав можливості спілкуватись та бачитись з дитиною.

У присутності дитячого психолога було заслухано думку дитини, у ході бесіди ОСОБА_11 повідомив, що проживає з татом ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , подружкою ОСОБА_14 та сестрою ОСОБА_15 ; маму ОСОБА_16 давно не бачив, по телефону з нею розмовляв один раз. Також, ОСОБА_11 сказав, що йому подобається жити у тата. На запитання, чи хотів би він зустрітись з мамою, поспілкуватись, погуляти з нею, ОСОБА_11 відповів, що боїться, що мама приїде з поліцією, як колись, забере його і знову відвезе в м. Конотоп до бабусі та дідуся.

Вивчивши матеріали справи, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 10.07.2019 року № 14), з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування на час складання вказаного висновку вважає за недоцільне відібрання малолітнього ОСОБА_5 від батька ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч. 5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд, критично ставиться до висновку органу опіки та піклування Дарницької РДА у м. Києві, наданого за вх. №101-6544/04 який прийнятий на засіданні комісії 10 липня 2019 року щодо недоцільності відібрання малолітньої дитини від батька, з результатами голосування за доцільність негайного відібрання дитини від батька -3 члени комісії; за недоцільність негайного відібрання дитини від батька-6 членів комісії.

З підстав того, що він суперечить інтересам малолітньої дитини та ґрунтується на опитуванні дитини в присутності психолога без запрошення матері дитини, яка є законним представником малолітньої дитини. Не враховано фактор того, що дитина тривалий час жодного разу не бачила матір, а тому внаслідок свого маленького віку не може свідомо без впливу того з батьків, хто з нею проживає, на даний час це батько, висловити своє дійсне бажання, адже альтернативи у дитини не має. Служба у справах дітей Дарницької РДА у м. Києві з невідомих суду причин, які не зміг у судовому засіданні пояснити уповноважений представник, відійшов від рівності прав батьків на спілкування з дитиною, а також знехтував правом дитини на безперешкодне спілкування з мамою, що чітко закріплені приписами статті 153 СК України та не запросили матір зустрітись із дитиною для спілкування, а також положеннями Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року.

Крім того, комісія не дала жодної оцінки протиправності діям батька щодо примусового із застосуванням сили способу зміни місце проживання малолітньої дитини без згоди та обізнаності матері дитини, а також щодо повного обмеження батьком з 26 квітня 2019 року прав дитини.

Згідно зі ст.ст. 150, 151, 152, 155, 163 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Приписами статті 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

За правилами ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 163 СК України встановлено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Отже, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому було встановлено порушення Україною статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). Вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до "Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім`ї та жінок", схваленою Постановою Верховної Ради України від 05.03.1999р. № 475-ХІV, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та міжнародного права стосовно сім`ї та жінок.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини й повернення її за попереднім місцем проживання.

Місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю було визначено рішенням суду, яке набрало законної сили. Одностороння, самочинна зміна місця проживання малолітньої дитини не допускається.

До правових наслідків самочинної зміни місця проживання дитини належить постановлення рішення про відібрання дитини й повернення її тому, з ким вона проживала, а також відшкодування матеріальної й моральної шкоди, завданої тому, з ким проживала дитина.

Доведення наявності згоди матері на зміну місця проживання дитини з батьком у даному випадку покладається на відповідача, який не надав переконливих доказів цього, а навпаки стверджував, що не має наміру повертати дитину до її матері.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності.

В даному випадку, оскільки судовими рішеннями встановлено, що після розірвання шлюбу дитина постійно проживала з матір`ю, а на теперішній час є рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, батько не позбавлений можливості вирішити питання або мирним шляхом з матір`ю щодо участі у вихованні і спілкування з дитиною або встановити його у наведений вище законний спосіб. При цьому суд звертає увагу також на ту суттєву обставину, що мати не заперечує проти спілкування батька з дитиною.

Враховуючи те, яким чином батько відібав дитину 26 квітня 2018 року, а саме, із застосуванням сили, газового балончику, шляхом проникнення до чужого житла, суд приходить до висновку, що для дитини це реальна небезпека в першу чергу в моральному плані. Дії батька щодо дитини, яка внаслідок свого маленького віку, повністю залежить від дорослих та наслідує їх приклад - не припустимі.

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної, подання прикладу протиправної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Згідно з частиною другою статті 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Стаття 8 Конвенції включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

Крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюються обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежений, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року).

Встановивши обставини справи щодо реальної загрози здійснення протиправних дій стосовно дитини з боку близького оточення - батька, суд вважає достатнім щоб зробити висновок про те, батько діє не в інтересах малолітньої дитини, право якої першочергово охороняється законодавцем, та всіляко сприяє в розлученні її з матір`ю. Залишення семи річної дитини без материнської турботи з батьком є небезпечним для її психологічного здоров`я, повноцінного і гармонійного розвитку, а також морального виховання.

Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог про відібрання у ОСОБА_3 малолітньої дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та його негайного повернення матері ОСОБА_1 , у зв`язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі задоволення позову, покладаються на відповідача.

Отже, з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір та судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076 VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У відповідності до вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 грн. судового збору, що підтверджується квітанцією (т. 1 а.с. 37) та витрати на правову допомогу у розмірі 13 000,00 грн., що підтверджуються квитанцією від 22.03.2019 про сплату правничої допомоги по договору від 13.12.2018 між ПП "Сучасна Феміда» та ОСОБА_1 , згідно якого доручається адвокату Даниленко Т.І. здійснювати представництво інтересів ОСОБА_1 в рамках даної цивільної справи та виконання ряду юридичних послуг на суму 10 000 грн. (т. 1 а.с. 162), та квитанцією від 18.07.2019 року на суму 3 000 грн. (т. 2 а.с. 115). Надання послуг підтверджується журналом судового засідання та актом прийому передачі послуг. Повноваження адвоката судом перевірені, в матеріалах міститься ордер та договір, згідно якого представлялись інтереси позивача.

Керуючись ст.ст. 141, 150, 155, 164, 165, 166, 170, 180 СК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про негайне відібрання малолітньої дитини - задовольнити.

Відібрати у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та негайно повернути дитину матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Допустити негайне виконання рішення в частині відібрання дитини та повернення її матері.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Третя особа: Служба у справах дітей Дарницького районної у м. Києві державної адміністрації, місцезнаходження: м. Київ, вул. Кошиця, 11, .

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, місцезнаходження: м. Київ, пр-т Перемоги, 126, .

Суддя: