233 № 233/2548/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м.Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Бєлостоцької О.В.,

за участі секретаря Теліціної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, в якому зазначила, що в період часу з 02 листопада 2015 року до 25 травня 2017 року вона перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем по справі, а 25 травня 2017 року згідно наказу № 857/ДН-ОС була звільнена відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. На день звільнення відповідач нарахував, але не сплатив на її користь заробітну плату в розмірі 28708 гривень 72 копійки, в тому числі за період часу з лютого 2016 року по серпень 2016 року в сумі 15795 гривень 02 копійки та період часу з березня 2017 року по травень 2017 року у розмірі 12913 гривень 70 копійок. Відповідач із вказаної суми заборгованості сплатив на її користь 6904 гривні 00копійок. У зв`язку з незаконною невиплатою заробітної плати з вини підприємства їй заподіяно моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях та переживаннях, викликаних порушенням відносно неї трудового законодавства, невпевненості в завтрашньому дні, незахищеності перед незаконними діями підприємства. Невиплата належних сум упродовж тривалого строку, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, неможливості продовжувати активний спосіб життя, що вимагало додаткових зусиль для організації життя.

Позивач просить:

-стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати в загальному розмірі 21804 гривні 72 копійки;

-стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, заподіяну порушенням трудового законодавства в сумі 50000 гривень.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що підтримує заявлені позовні вимоги (а.с.35).

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, надав відзив на позовну заяву (а.с.37-39), зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позовні вимоги і просить відмовити в їх задоволенні, посилаючись в обґрунтування своєї позиції на наступні обставини:

-місце роботи позивача знаходилось на території проведення антитерористичної операції; з огляду на що та у зв`язку з відсутністю доступу до первинних документів (зокрема, до табелів обліку робочого часу) нарахування заробітної плати є неможливим;

- виконання АТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених ст.ст. 115,116 КЗпП України унеможливлено обставинами непереборної сили, що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових правовідносинах із відповідачем по справі, обіймала посаду інженера 2 категорії дільниці водопостачання та санітарно-технічного обладнання станції Дебальцеве виробничого підрозділу «Ясинуватське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» структурного підрозділу» Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії Донецька залізниця ПАТ Укрзалізниця і була звільнена 25 травня 2017 року згідно п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.4-13).

Як вбачається з Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 року № 938, відповідач по справі змінив найменування на акціонерне товариство «Українська залізниця» (скорочено АТ «Укрзалізниця»).

На підтвердження розміру нарахованої, але не виплаченої за період часу з лютого по серпень 2016 року та з березня по травень 2017 року заробітної плати позивачем надані розрахункові листи (а.с.19-25), з яких вбачається, що ОСОБА_1 нараховано заробітну плату :

-за лютий 2016 року в розмірі 3159 грн 57 коп,

-за березень 2016 року в розмірі 3093грн 66коп,

-за квітень 2016 року в розмірі 2554грн 83коп,

-за травень 2016 року в розмірі 2325грн 65коп,

-за червень 2016 року в розмірі 2833грн54коп,

-за липень 2016 року в розмірі 2833грн 54коп,

-за серпень 2016 року в розмірі 2691грн 87коп,

-за березень 2017 року в розмірі 5708грн 60коп,

-за квітень 2017 року в розмірі 3663 грн 19коп,

-за травень 2017 року в розмірі 6868грн 12коп.

Загальний розмір нарахованої позивачці заробітної плати без утриманих податків та обов`язкових платежів за період часу з лютого по серпень 2016 року (19492грн 66 коп) та з березня по травень 2017 року (16239 грн 91коп) становить 35732 гривні 57 копійок.

Проте, дослідивши зазначені розрахункові листи та зміст позовної заяви, суд дійшов висновку, що позивачкою ОСОБА_1 заборгованість за вказані періоди часу у загальному розмірі 21 804 гривні 72 копійки визначено з урахуванням вже відрахованих податків та обов`язкових платежів ( та з урахуванням сплаченої відповідачем на її користь суми у розмірі 6904 гривні).

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) в лютому 2016 року відповідачем по справі нараховано позивачці ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 3159грн 57 коп, в березні 2017 року в розмірі 5708грн 60коп (що, доречі, збігається із розміром нарахованої заробітної плати за вказані місяці, зазначеним в розрахункових листах, які подані позивачкою на підтвердження заявлених позовних вимог) (а.с.52-54).

Відповідно до листа відповідача по справі від 24 червня 2019 року № 583 (а.с.63-64), довідки про доходи від 24 червня 2019 року № 583/1 (а.с.65), відомості на виплату грошей № 3 за березень 2017 року (а.с.66-67) на користь позивачки нараховано заробітну плату за першу половину березня 2017 року в розмірі 2283 гривні 53 копійки, яку сплачено 26 липня 2017 року з урахуванням обов`язкових утримань податків на доходи та інших зборів в розмірі 1815 гривень 81 копійка.

В той же час, зі змісту позовної заяви суд дійшов висновку про те, що відповідач сплати на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період часу з лютого по серпень 2016 року та з березня по травень 2017 року у загальному розмірі 6904 гривні 00 копійок.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно правового висновку, який викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.01.2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Згідно ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

Відповідно до ч.1 ст.75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано розрахункові листи за період часу лютий- серпень 2016 року, березень-травень 2017 року (а.с.19-25), які досліджені судом і зазначені в них відомості про нарахування позивачці заробітної плати у зазначеному розмірі не спростовані відповідачем по справі, не надано доказів, що відомості, які відображені розрахункових листах є недостовірними.

Заперечення відповідача проти позову зводяться до того, що у зв`язку з припиненням виробничої діяльності на непідконтрольній території, втратою контролю над майном, відсутністю доступу до первинних документів нарахування заробітної плати позивачу є неможливим, що не відповідає вимогам діючого законодавства України.

Частиною 2 ст. 30 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідно до частин першої та сьомої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Згідно висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Враховуючи вищенаведені положення Закону України «Про оплату праці» та Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність в Україні» посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті заробітної плати позивачу ОСОБА_1 , яка до 25 травня 2017 року перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, є неспроможними, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, вести бухгалтерський, податковий облік законом покладено саме на працедавця, а не на працівника.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі суд дійшов наступних висновків.

Відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах розрахункових листах за період часу лютий-серпень 2016 року, березень-травень 2017 року, поданих позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог (а.с.19-25) та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними.

Оскільки відомості, викладені в розрахункових листах відповідачем не спростовані, а також з огляду на положення частини першої статті 76 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 доведено заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Кодексу та військовий збір.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податків та зборів є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п. 171.1 ст. 171 ПК України).

Згідно абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Приймаючи до уваги наведенні положення законодавства та зважаючи на те, що предметом позову ОСОБА_1 є заробітна плата за періоди часу лютий-серпень 2016 року та березень-травень 2017 року, суд вважає, що не є виходом за межі заявлених позовних вимог задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі за вказані періоди (з урахуванням сплаченої на її користь заборгованості в розмірі 6904 гривні) в розмірі 28828 гривень 57 копійок без урахування податку та інших обов`язкових платежів, оскільки саме ця сума підлягає оподаткуванню під час її виплати, та підтверджується поданими позивачкою розрахунковими листами (35732 грн 57коп 6904 грн) (а.с.19-25).

Згідно науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, ст.ст.115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області; тривалими перервами в роботі транспорту, регламентованими умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою є ПАТ «Українська залізниця» регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», вони об`єктивно впливають на її обов`язки, передбачені законодавством України про працю, зокрема ст.ст.115, 116 КЗпП України та унеможливлюють їх виконання. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності зобов`язальної сторони, якою є ПАТ «Українська залізниця регіональна філія «Донецька залізниця ПАТ «Українська залізниця» за невиконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема ст.ст. 115, 116 КЗпП України, враховуючи субсидіарне застосування ст.4 КЗпП України та ст.ст.9, 263, 617 ЦК України (а.с.41-49).

Проте, на переконання суду, наявність такого висновку не звільняє ПАТ «Українська залізниця» від обов`язку виплатити ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд дійшов наступних висновків.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З дослідженого науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, на який посилається відповідач в обґрунтування заперечень проти позову, вбачається, що початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) - є 20 березня 2017 року, в той час, як заборгованість по заробітній платі виникла, зокрема, в період часу з лютого по серпень 2016 року, тобто відповідач по справі припустився порушень прав позивачки на своєчасну оплату працю до виникнення форс-мажорних обставин, на які він безпідставно посилається як на підставу звільнення від відповідальності.

Враховуючи наведене та зважаючи на те, що відповідач порушив трудові права ОСОБА_1 на своєчасну оплату праці до виникнення форс-мажорних обставин, внаслідок чого утворилась заборгованість за період часу з лютого по серпень 2016 року, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, враховуючи тривалість порушення трудових прав суд, виходячи із засад розумності виваженості і справедливості дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1000 гривень.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача по справі пропорційно до розміру задоволених позовних вимог і стягнути з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 768 гривень 40 копійок та на користь позивачки ОСОБА_1 щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди (а.с.31а) в розмірі 15 грн 37коп.

Керуючись ст.ст. ст.ст.4,19,259,263, 264, 265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Тверська, 5, ідентифікаційний код 40075815) про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 28828 (двадцять вісім тисяч вісімсот двадцять вісім) гривень 57 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 1000 (одну тисячу) гривень 00 копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 15 гривень 37 копійок.

В частині стягнення заборгованості по заробітній платі за один місяць допустити негайне виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 10 жовтня 2019 року.

Суддя