Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 360/1298/15-ц

провадження № 61-7496св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Мирчанська сільська рада Бородянського району Київської області, ОСОБА_3 ,

третя особа - Управління Держгеокадастру у Бородянському районі Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 лютого 2016 року у складі судді Міланіч А. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2016 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Березовенко Р. В., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Мирчанської сільської ради Бородянського району Київської області, ОСОБА_3 , третя особа - Управління Держгеокадастру у Бородянському районі Київської області, про визнання недійсними державного акта та рішення сільської ради.

В обґрунтування позову зазначили, що за рішенням Мирчанської сільської ради Бородянського району Київської області від 22 липня 2008 року їм надано дозвіл на розробку технічної документації щодо передачі у спільну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,05 га на АДРЕСА_1 .

Восени 2014 року відповідачка у справі ОСОБА_3 , яка є власником сусідньої земельної ділянки на АДРЕСА_2 , розпочала будівництво, зайнявши частину земельної ділянки, що належить позивачам. При цьому відповідачка послалась на видані їй на підставі рішення Мирчанської сільської ради від 19 квітня 2007 року державні акти на право власності на земельні ділянки: площею 0,25 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1728 га - для ведення особистого селянського господарства.

Враховуючи зазначені обставини, позивачі вважали, що ОСОБА_3 неправомірно було передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,4228 га, у той час як у користуванні попередньої власниці будинковолодіння по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 перебувала земельна ділянка площею 0,40 га, а в користуванні їх батька ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 - земельна ділянка площею 0,25 га. До того ж, при оформленні технічної документації, на підставі якої видані державні акти відповідачу, з позивачами не були погоджені межі земельних ділянок і ця документація не була затверджена Мирчанською сільською радою.

На підставі викладеного просили визнати недійсними рішення Мирчанської сільської ради від 19 квітня 2007 року в частині надання дозволу ОСОБА_3 на розробку технічної документації щодо передачі у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у розмірі 0,1728 га по АДРЕСА_2 та державні акти на право власності ОСОБА_3 на земельні ділянки площею 0,25 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,1728 га для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 18 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Указане рішення мотивовано тим, що позивачами не надано суду жодних належних та допустимих доказів порушення їхніх прав чи охоронюваних законом інтересів вищезазначеними рішенням сільської ради та державними актами, зокрема, порушення відповідачем меж земельних ділянок сторін.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 лютого 2016 року у цій справі залишено без змін.

Указане рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на підставі наданих позивачами доказів суд першої інстанції дійшов до правильних висновків про те, що позивачі не довели в суді порушення їхніх прав внаслідок отримання відповідачем державного акта на право власності на земельну ділянку, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування законного і обґрунтованого рішення суду.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У червні 2016 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили всіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідач ОСОБА_3 порушила права позивачів зайнявши частину земельної ділянки, що їм належить. Оспорюване рішення Мирчанської сільської ради та державні акти на право власності на земельні ділянки прийняті з порушенням вимог статей 118 і 120 Земельного кодексу України, а саме: відповідачці надана земельна ділянка загальною площею 0,4228 га безпідставно; технічна документація з землеустрою виготовлена без узгодження меж з позивачами як суміжними землевласниками і не затверджена сільською радою. Такі порушення обмежують права позивачів у праві на земельну ділянку, якою вони користувались протягом тривалого часу. Зміст протоколу 8-ї сесії 5-го скликання Мирчанської сільської ради свідчить про те, що ОСОБА_3 звернулася до сільської ради із заявою, в якій просила передати їй у приватну власність земельну ділянку площею 0,35 (виправлено на 0,36) га, але сільська рада з незрозумілих підстав надала дозвіл на розробку технічної документації про передачу у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, та для ведення особистого селянського господарства площею 0,1728 га. Суди не роз`яснили позивачам, що у разі ненадання ними копій свідоцтв про смерть батьків та прийняття спадщини, вони будуть позбавлені можливості прийняти законне й обґрунтоване рішення по суті розгляду спору. Висновок суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, про те, що виготовлений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 зведений план земельних ділянок ґрунтувався на підставі інформації, наданої позивачами, до того ж особою, відомості про повноваження та кваліфікацію якої відсутні, не відповідає дійсності, оскільки інформацію, яка була надана позивачами спеціалісту взята з рішення сільської ради про надання їм земельної ділянки площею 0,25 га та вказівка на те, що зі сторони іншого суміжного землевласника на межі стоять межові знаки, які було добре видно спеціалісту, щоб встановити цю межу. Щодо повноважень та кваліфікації фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 , то позивачі їх мали, але оскільки суд їх не вимагав, тому вони і не були надані.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходили заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи № 360/1298/15-ц із Бородянського районного суду Київської області та надано учасникам справи строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року провадження № 61-7496ск18 призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що рішенням Мирчанської сільської ради від 19 квітня 2007 року надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку технічної документації щодо передачі у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,1728 га на АДРЕСА_2 .

На підставі рішення сільської ради від 19 квітня 2007 року ОСОБА_3 25 листопада 2008 року видані державні акти на право власності на вказані земельні ділянки: площею 0,25 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,1728 га - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на АДРЕСА_2 .

Рішенням Мирчанської сільської ради від 22 липня 2008 року позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації з передачі у спільну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,05 га на АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачі посилались на те, що передачею у власність ОСОБА_3 земельних ділянок за оспорюваним рішенням та державними актами порушено їхнє право на отримання у власність частини їх земельної ділянки, яка неправомірно захоплена відповідачкою та включена до складу її земельних ділянок відповідно до вказаних державних актів.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статей 10, 11, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною другою статті 152 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно зі статтею 378 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що позивачами не надано суду жодних належних та допустимих доказів порушення їх прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням сільської ради та державними актами, зокрема, порушення відповідачем меж їх земельних ділянок сторін.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги дав їм правильну оцінку, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що технічна документація із землеустрою була виготовлена відповідачкою всупереч вимог закону без узгодження меж із позивачами, як суміжними землевласниками, Верховний Суд відхиляє з огляду на те, що сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 березня 2018 року у справі № 681/1039/15-ц, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що відповідачка порушила права позивачів зайнявши частину земельної ділянки, що їм належить, Верховний Суд вважає безпідставними, оскільки на момент звернення до суду із цим позовом позивачі не завершили процедуру приватизації земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,05 га в на АДРЕСА_1 , а лише отримали дозвіл на розробку технічної документації щодо передачі у спільну власність цієї земельної ділянки. Відсутні докази звернення позивача, до землевпорядної організації і укладення договору з метою розробки документації із землеустрою, погодження та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, та надання її у власність. Тому позивачі не були власниками земельної ділянки.

Натомість відповідач на підставі рішення Мирчанської сільської ради від 19 квітня 2007 року отримала державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,25 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,1728 га - для ведення особистого селянського господарства, а отже, є дійсним власником цього нерухомого майна.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 18 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик