Справа № 125/407/17
Провадження № 22-ц/801/58/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 рокуСправа № 125/407/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Якименко М. М.,

суддів : Ковальчука О.В., Сала Т. Б.

за участі секретаря судового засідання Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 27 серпня 2018 року, ухвалене Хитруком В.М.,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 08 вересня 1996 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_4 За час шлюбу відповідач діючи в інтересах сім'ї, придбав квартиру АДРЕСА_1, відповідно до договору купівлі-продажу від 02.11.2007 року.

Проте подружнє життя між ними не склалося, за рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 01.11.2013 року, шлюб було розірвано.

Після припинення спільного проживання сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу вказаної квартири. Тому, позивач просила суд в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності, визнати за нею право спільної власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 та залишити Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 у спільній власності ОСОБА_4

В заперечення позову , 11 травня 2017 року ОСОБА_4 було подано зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання особистою приватною власністю майна, набутого за час шлюбу.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 08 вересня 1996 року сторони зареєстрували шлюб, під час перебування в якому ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1, відповідно до договору купівлі-продажу від 02.11.2007 року.

Приймаючи до уваги ту обставину, що кошти на придбання квартири були подаровані йому його матір'ю , він вважає їх особистою приватною власністю , а тому просить визнати за ним право власності на вказану квартиру, відмовивши в задоволенні позову його колишньої дружини про поділ спільно нажитого майна подружжя.

13 травня 2017 року ОСОБА_4 збільшив позовні вимоги, мотивуючи тим, що 17 серпня 2012 року він уклав із Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк», кредитний договір №1_Ф/2012. Згідно якого він отримав від банку для споживчих потреб сім'ї 190000,00 тисяч гривень. Зазначає, що після припинення шлюбних відносин (з червня 2013 року) із ОСОБА_3 ним самостійно, в рахунок повернення кредиту було сплачено банку 193158,33 гривень, з яких 191604,00 гривень складали основне тіло кредиту та проценти за користування кредитом, та 1553,60 гривень - розмір оплати страхування по кредитному договору. Тому, ОСОБА_4 просив суд провести поділ спільного майна подружжя, а саме кредитних коштів у розмірі 193158,33 грн. отриманих в інтересах сім'ї у ПАТ АБ «Укргазбанк» та стягнути з ОСОБА_3 на користь нього 96580,00 грн., тобто половину вартості вказаного об'єкта права спільної сумісної власності подружжя та стягнути на його користь понесені витрати.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 27 серпня 2018 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя відмовлено повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено повністю. Визнано особистою приватною власністю чоловіка ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та проведено поділ спільного майна подружжя, а саме сплачених ОСОБА_4 коштів за кредитним договором у розмірі 193158,33 гривень отриманих в інтересах сім'ї у ПАТ АБ «Укргазбанк» - стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 96580,00 гривень, що є Ѕ частина від 193158,33 гривень Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 7806,00 гривень понесених останнім судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. Пославшись на його незаконність і необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування усіх обставин справи, в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове, яким її повні вимоги задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовити.

Відповідачем ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він не погодився з її доводам , просив скаргу залишити без задоволення , а рішення суду - без змін. Зазначив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти, подаровані йому матір'ю. Дана обставина була підтверджена показами допитаних судом свідків , проте скаржник даний факт не спростувала та не надала суду відповідних доказів, заперечуючи зустрічний позов.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що кошти, за які було придбано спірну квартиру належать відповідачу на праві особистої приватної власності, оскільки були отримані ним у дарунок від його матері.

Судова колегія з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, з огляду на таке.

По справі встановлено, та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 08 вересня 1996 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області від 01 листопада 2013 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с.30-31).

З червня 2013 року сторони подружні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області Мельником О.В. відповідачем ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_1. і яка за нотаріальною згодою ОСОБА_3 передана в іпотеку, згідно договору іпотеки, посвідченого 17.08.2012 року приватним нотаріусом Барського районного нотаріального округу Вінницької області.

Тобто дану квартиру було придбано під час перебування сторін у шлюбі.

Частиною першою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, за законом мають бути підтвердженім певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною статті 177 ЦК України визначено, що об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановлений законом»

Згідно п.3 ч. 1 ст. 208 ЦК України зазначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України.

Нотаріально посвідченого договору дарування грошей між відповідачем та його матір'ю не укладалось.

Відтак показання свідків, які допитувались судом , не є допустимими доказами в підтвердження отримання коштів ОСОБА_4 в якості дарунку від матері і що саме ці кошти, крім іншого, були направлені на купівлю спірної квартири.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За загальним правилом, встановленим статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1)майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2)майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею /ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, визначені у статті 60 СК України).

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15.

Водночас у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 зроблено висновок про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №405/2391/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже тягар доказування обставин для спростування презумпції спільності права власності подружжя на квартиру покладається на відповідача ОСОБА_4, який її спростовує.

Однак, як було зазначено колегією суддів вище, ОСОБА_4, в супереч ст.81 ЦПК України не довів обставин, на які він посилався в зустрічній позовній заяві, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання квартири особистою приватною власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Приймаючи до уваги наведене, виходячи з презумпції спільності права власності подружжя на квартиру, яка була придбана ними в період перебування у шлюбі, апеляційна інстанція приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги в цій частині такими, що задоволенню не підлягають, в зв'язку з їх недоведеністю.

Збільшуючи позовні вимоги відповідач в своїй заяві вказав, що 17 серпня 2012 року , в період перебування у шлюбі, він уклав із Публічним акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк» кредитний договір №1_Ф/2012, згідно якого він отримав від банку для споживчих потреб сім'ї 190000,00 тисяч гривень. Та після припинення шлюбних відносин ( з червня 2013 року) ним самостійно, в рахунок повернення кредиту було сплачено банку 193158,33 гривень, з яких 191604,00 гривень складали основне тіло кредиту та проценти за користування кредитом, та 1553,60 гривень - розмір оплати страхування по кредитному договору. Тому він просить стягнути з позивача на його користь 96580,00 гривень, що є половиною сплачених ним кредитних коштів.

Відповідно до ч. 3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Тому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Як слідує з матеріалів справи, згідно з умовами кредитного договору № 1 Ф/2012 від 17.08.2012 року ОСОБА_4 отримав від ПАТ АБ «Укргазбанк» кредит у сумі 190 000 грн. з цільовим призначенням для задоволення споживчих потреб. Кредит забезпечувався фінансовою порукою ОСОБА_3. В період фактичного припинення шлюбних відносин (з червня 2013 року) ОСОБА_4 самостійно сплатив борг перед банком розмірі 193158,33 грн. погасивши таким чином кредит. Факт погашення ОСОБА_4 кредиту підтверджується наявними в матеріалах справи роздруківками та квитанціями, завіреними печаткою банку.

Встановивши, що спірна квартира, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, була придбана у шлюбі за кошти, отримані у кредит, апеляційний суд враховує, що у подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, у результаті укладення кредитного договору зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Оскільки, ОСОБА_4 самостійно сплатив борг перед банком в розмірі 193158,33 грн. погасивши таким чином кредит, з ОСОБА_3 в порядку поділу майна слід стягнути половину розміру сплаченого боргу, що становить 96570,00 грн.

В супереч ст.81 ЦПК України ОСОБА_3 дану обставину не спростувала, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, постановляючи рішення, припустився порушення норм процесуального права - його висновки не відповідають обставинам справи, не доведено обставин , що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення з постановленням нового про повне задоволення первісного та часткове задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв'язку зі скасуванням рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне провести новий розподіл судових витрат.

Згідно квитанції (т.2 а.с. 60) за подання апеляційної скарги ОСОБА_3 було сплачено судовий збір у розмірі 7508,70 грн. та звернення позовом до суду було сплачено судовий збір у розмірі 4800,00 грн. , що підтверджується відповідними квитанціями (т.1 а.с. 1-2; т. 2 а.с 34-35). Тому з відповідача на користь позивача , в зв'язку з повним задоволенням її позову , слід стягнути судові витрати в розмірі 12308,70 грн.

Відповідно до рахунку №26 від 25 вересня 2017 року ( т.1 а.с. 145) ОСОБА_3 було сплачено 2026,08 гривень за проведення судової оціночно-будівельної експертизи у вказаній цивільній справі, які згідно з ст.139,141 ЦПК України підлягають відшкодуванню з ОСОБА_4 на її користь.

Також, підлягає стягненню з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_4 966,00 грн., пов'язаних зі сплатою судового збору при зверненням з заявою про збільшення зустрічних позовних вимог, що підтверджується відповідною квитанцією ( т.1 а.с. 82а).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57 , 60,61,65,69,,70, 177,202,203,206,208,355,372 ЦК України, ст.ст. 81,141, 367, 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 27 серпня 2018 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

В порядку поділу майна, що є об'єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_4 до ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_3 право спільної власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1.

У спільній власності ОСОБА_4 залишити Ѕ частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) судові витрати у розмірі 14334,78 гривень, пов'язаних з оплатою експертизи, судового збору за зверненням до суду з позовом та апеляційною скаргою.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) 96 570,00 (дев'яносто шість тисяч п'ятсот сімдесят) гривень.

В решті зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків -НОМЕР_1) 966,00 (дев'ятсот шістдесят шість) гривень, пов'язаних зі сплатою судового збору за звернення з зустрічним позовом.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало

Повний текст постанови виготовлено 07 лютого 2019 року.