Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 331/4153/16-ц

провадження № 61-21685св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - територіальна громада в особі Запорізької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя в складі судді Смолки І. О. від 19 грудня 2016 року та ухвалуапеляційного суду Запорізької області вскладі суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А., від 23 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В позові зазначено, що вона прописана в квартирі АДРЕСА_1 Вказана квартира знаходиться в державній власності, яка поновлена на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року у справі № 331/5543/13-ц, яке набрало законної сили 08 квітня 2015 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2015 року у справі № 331/2874/15-ц, яке набрало законної сили 11 лютого 2016 року, задоволено позов ОСОБА_2 і виселено з вказаної квартири ОСОБА_3 (батька позивача) і ОСОБА_4 (сина позивача). Також, вказаним рішенням суд встановив, що ОСОБА_2 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року у справі № 331/5543/13-ц, яке набрало законної сили 08 квітня 2015 року, поновлено право користування спірною квартирою на підставі ордеру № 4448 від 23 вересня 1986 року.

Відповідач в період часу з 18 листопада 2011 року по 05 квітня 2012 року проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_3 , що підтверджено Жовтневим районним відділом у місті Запоріжжя Державної міграційної служби України в Запорізькій області. Крім того, відповідно до довіреності № 331, виданої ОСОБА_2 25 грудня 2012 року своїм представникам, вбачається, що відповідач 05 квітня 2012 року знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Отже, відповідач втратила право користування спірною квартирою в зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту. Крім того, відповідач не сплачує комунальних платежів за спірну квартиру і не виконує своїх зобов`язань за договором найму спірної квартири.

Посилаючись на ці обставини, позивачка просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з набранням законної сили рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року у справі № 331/5543/13-ц поновлено право ОСОБА_2 як користувача спірної квартири на підставі ордеру від 23 вересня 1986 року № 4448, про що, також, вказано в рішенні Жовтневого райсуду м. Запоріжжя від 13 листопада 2015 року у справі № 331/2874/15-ц, яке також набрало законної сили. Підстава визнання ОСОБА_2 особою, що втратила право користування спірною квартирою через проживання і реєстрація її у період часу з 18 листопада 2011 року по 05 квітня 2012 року в Нахімовському районі м . Севастополя за АДРЕСА_3 , вже перевірялася судами різних інстанцій в указаних вище справах, за наслідками чого було встановлено, що спірна квартира вибула із володіння та користування, зокрема ОСОБА_2 поза її волею і вона має речове право на цю квартиру, а на час проживання в квартирі подружжя ОСОБА_5 відповідач не могла проживати в квартирі, тому що була незаконно позбавлена цього житла.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про відмову у позові. Суди залишили поза увагою, що 24 червня 2008 року ОСОБА_2 була знята з реєстраційного обліку місця проживання у спірній квартирі та з 18 листопада 2011 року по 05 квітня 2012 року була зареєстрована і постійно проживала в АДРЕСА_3 . У зв`язку із зазначеним, відповідач втратила право користування спірним житловим приміщенням.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

14 травня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматичну систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.

11 червня 2019 року дана цивільна справа надійшла на розгляд судді Штелик С. П.

Обставини справи, встановлені судами

Підставою позову у даній справі про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням позивачка вказувала на те, що відповідачка в період часу з 18 листопада 2011 року по 05 квітня 2012 року проживала і була зареєстрована в Нахімовському районі АДРЕСА_3 , у зв`язку із чим втратила право квартирою АДРЕСА_1 .

Судами встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року у справі № 331/5534/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 08 квітня 2015 року, задоволено позов ОСОБА_6 , ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , Жовтневої районної адміністрації Запорізької міської ради, треті особи: Міське комунальне підприємство «Основаніє», територіальна громада в особі Запорізької міської ради, Міський нотаріальний архів м. Запоріжжя, про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання недійсним договору купівлі-продажу та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_7 , Жовтнева районна адміністрація Запорізької міської ради, Міське комунальне підприємство «Основаніє», територіальна громада в особі Запорізької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Указаним рішенням, яке набрало законної сили, установлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 вибула із володіння та користування поза волею ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , які мають речове право на цю квартиру, а відчуженням квартири порушені їх права на користування квартирою. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2013 року під час вирішення питання про поворот виконання додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2008 року у справі № 2-1299/08 було відмовлено у визнані ОСОБА_6 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , а на час проживання в квартирі подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_8 користувачі квартири ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не могли проживати в вищезазначеній квартирі, тому що вони незаконно були позбавлені цього житла і мали перешкоди до проживання у квартирі.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 107 ЖК Української РСР передбачає, що наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Крім того, за змістом частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року у справі № 331/5534/13-ц, яке набрало законної сили, установлено, що ОСОБА_2 , зокрема в період часу з 18 листопада 2011 року по 05 квітня 2012 року, не проживала за адресою спірної квартири через вчинення їй перешкод у такому проживанні та незаконного позбавлення останньої права користування спірною квартирою.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що ОСОБА_2 не проживала у спірній квартирі з поважних причин, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, та у зв`язку із цим установивши, що ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів того, що відповідачка згідно вимог чинного законодавства втратила право користування спірною квартирою, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у позові в даній справі.

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості оскаржених рішень спростовуються матеріалами справи, обставинами, установленими рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2014 року у справі № 331/5534/13-ц, яке набрало законної сили, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до неврахування судами попередніх інстанцій факту непроживання відповідачки без поважних причин у спірній квартирі в указаний позивачкою період. Однак, такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки указані обставини судами попередніх інстанцій належним чином перевірені.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди скаржника із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв