Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 303/7078/16

провадження № 61-29288св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління освіти, молоді та спорту Мукачівської районної державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління освіти, молоді та спорту Мукачівської районної державної адміністрації про визнання нечинним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою Управління освіти, молоді та спорту Мукачівської районної державної адміністраціїна рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2017 року у складі судді Монича В. О. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 червня 2017 рокуу складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом та просила: поновити строк на оскарження наказу начальника відділу освіти Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області (далі - Мукачівська РДА) від 01 червня 2016 року № 531-к про звільнення її з роботи з посади методиста районного методичного кабінету відділу освіти Мукачівської РДА згідно з пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України); визнати нечинним та скасувати наказ начальника відділу освіти Мукачівської РДА від 01 червня 2016 року за №531-к про її звільнення з роботи з посади методиста районного методичного кабінету відділу освіти Мукачівської РДА згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України; поновити її на роботі на посаді методиста районного методичного кабінету відділу освіти (управління освіти, молоді та спорту) Мукачівської РДА; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 01 червня 2016 року і по день винесення рішення у справі з урахуванням середньомісячної заробітної плати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що згідно з наказом відділу освіти Мукачівської РДА від 01 червня 2016 року № 531-к її було звільнено з роботи з посади методиста районного методичного кабінету відділу освіти Мукачівської РДА згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Підставою звільнення стала реорганізація відділу молоді та спорту Мукачівської РДА шляхом приєднання його до відділу освіти Мукачівської РДА, що супроводжувалося скороченням штату та вивільненням працівників. 01 квітня 2016 року відділом освіти Мукачівської РДА було видано наказ № 110 «Про вивільнення та скорочення працівників відділу освіти та його структурних підрозділів», про який працівники відділу освіти, методичного кабінету, централізованої бухгалтерії, психолого-медико-педагогічної консультації під підпис були повідомлені про можливе вивільнення. Через два місяці її було звільнено, однак їй не було запропоновано іншу вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку б вона могла виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду. Натомість 25 травня 2016 року їй було запропоновано обійняти посаду директора загальноосвітньої школи в селі Форнош, яка на той час не була вакантною. Крім того вказана школа є угорськомовною, а вона угорською мовою не володіє. На її думку, процедура скорочення була проведена з численним порушеннями, оскільки про вивільнення (скорочення) було попереджено всіх без винятку працівників районного методичного кабінету, централізованої бухгалтерії, психолого-медико-педагогічної консультації (наказ про реорганізацію від 01 квітня 2016 року), однак з роботи звільнено було лише трьох працівників, а не всіх попереджених. Вона працювала на посаді методиста районного методичного кабінету відділу освіти Мукачівської РДА з 01 вересня 1994 року, а взагалі у системі освіти з 15 серпня 1982 року. Має відповідну педагогічну освіту, за весь час роботи до неї ніколи не було ніяких претензій, не застосовувалися стягнення. За рахунок практики в неї сформувався належний кваліфікаційний рівень, що забезпечувало належне виконання посадових обов`язків, неодноразово нагороджувалася грамотами за належне виконання посадових обов`язків. На час звернення до суду посада з якої її скорочено є вакантною. Крім того її звільнено без згоди органу профспілкової організації, що суперечить вимогам статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та вимогам статей 40, 43 КЗпП України. Профспілковий комітет відділу освіти Мукачівської РДА не дав згоди на можливе вивільнення, зокрема працівників районного методичного кабінету з 01 червня 2016 року, оскільки не було надано обґрунтоване письмове подання, не в повній мірі надано інформацію про категорію працівників, яких може стосуватися звільнення, не були проведені спільні консультації щодо заходів по запобіганню звільненню працівників.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області рішенням від 03 лютого 2017 року позов задовольнив. Поновив строк на оскарження наказу начальника відділу освіти Мукачівської РДА від 01 червня 2016 року № 531-к. Визнав нечинним та скасував наказ начальника відділу освіти Мукачівської РДА від 01 червня 2016 року № 531-к про звільнення ОСОБА_1 з посади методиста районного методичного кабінету відділу освіти Мукачівської РДА згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Поновив ОСОБА_1 на роботі на посаді методиста районного методичного кабінету відділу освіти (Управління освіти, молоді та спорту) Мукачівської РДА. Допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Стягнув з відділу освіти (Управління освіти, молоді та спорту) Мукачівської РДА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 01 червня 2016 року по 03 лютого 2017 року в розмірі 21 549,14 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Мотивував рішення суд першої інстанції тим, що сторонами у справі вживалися заходи для вирішення спору у позасудовому порядку, позивачка мала обґрунтовані очікування такого врегулювання, а тому строк звернення до суду з цим позовом пропущений з поважних причин. Також суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, а тому вона підлягає поновленню на роботі і на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 06 червня 2017 рокурішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2017 року залишив без змін.

Мотивував судове рішення суд апеляційної інстанції тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У червні 2017 року Управління освіти, молоді та спорту Мукачівської РДА подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 червня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з цим позовом, а наведені підстави пропуску такого строку є надуманими та непідтверджені належними доказами. Суди не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 було запропоновано посаду виконувача обов`язків директора Форношської загальноосвітньої школи, однак від вказаної посади позивачка відмовилася. При цьому апеляційний суд безпідставно посилався на те, що ОСОБА_1 не пропонувалося інше місце роботи. Профспілковою організацією надано відповідь про ненадання згоди на проведення звільнення працівників з попуском строку, встановленого статтею 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», тобто профспілковий орган фактично дав згоду на розірвання трудового договору з позивачкою. Суди також помилково виходили з того, що відповідачем не повідомлено центр зайнятості про майбутнє вивільнення працівників, оскільки таке повідомлення надсилається у випадку масового звільнення працівників.

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила її відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що ці рішення є законними і обґрунтованими. Вказувала на те, що процедура її скорочення проведена з чисельними порушеннями трудового законодавства, зокрема статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», пункту 1 частини першої статті 40, частини першої статті 43, частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України. Відповідачем не було подано до профспілкового комітету письмове подання про розірвання з нею трудового договору, і відповідно не надавалася згода первинним профспілковим комітетом на її звільнення. Посилання відповідача на те, що профспілковою організацією надано відповідь про ненадання згоди на проведення звільнення працівників з попуском строку є помилковим, оскільки звернення начальника відділу освіти Мукачівської РДА від 01 квітня 2016 року № 01-16/92 стосувалося надання інформації про можливе вивільнення працівників з 01 червня 2016 року (без зазначення категорій та кількості працівників). На посаду з якої її скорочено та посади інших скорочених працівників було прийнято нових працівників, що дає підстави для висновку про відсутність скорочення штату працівників. Суди дійшли правильного висновку про те, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 травня 2018 року справу № 303/7078/16 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді методиста районного методичного кабінету відділу освіти Мукачівської РДА з 01 вересня 1994 року, а в системі освіти з 15 серпня 1982 року.

01 квітня 2016 року відділом освіти Мукачівської РДА було видано наказ № 110 «Про вивільнення та скорочення працівників відділу освіти та його структурних підрозділів», про який працівники відділу освіти, методичного кабінету, централізованої бухгалтерії, психолого-медико-педагогічної консультації (в тому числі ОСОБА_1 ) під підпис були повідомленні про можливе вивільнення.

Наказом відділу освіти Мукачівської районної державної адміністрації від 01 червня 2016 року № 531-к у зв`язку з реорганізацією відділу освіти Мукачівської РДА та зміною в організації праці і скороченням штатної чисельності працівників, було звільнено позивачку ОСОБА_1 з посади методиста районного методичного кабінету відділу освіти Мукачівської РДА згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

З відповіді наданої Профспілкою працівників освіти і науки України Мукачівського районного комітету профспілки від 12 квітня 2016 року № 01-17-10 встановлено, що керівнику апарату Мукачівської РДА не надано згоди на проведення можливого вивільнення працівників відділу освіти Мукачівської РДА, в тому числі ОСОБА_1 . У зазначеному листі є відповідне обґрунтування з посиланням на статтю 22 Закону України «Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності». Профспілковий комітет відділу освіти Мукачівської РДА не дав згоди на можливе вивільнення, оскільки не було надано обґрунтоване письмове подання та не дотримано законодавства про порядок вивільнення працівників, не були проведені спільні консультації щодо заходів по запобіганню звільненню працівників.

При звільненні позивачці не було запропоновано іншу вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку б вона могла виконувати з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду. Натомість їй було запропоновано обійняти посаду виконуючого обов`язки директора загальноосвітньої школи села Форнош, яка на той час не була вакантною. Доказів наявності або відсутності інших вакантних посад чи роботи, яку б могла виконувати позивачка, а також того, що їй вони були запропоновані, відповідач не надав.

На підставі розпорядження голови Мукачівської РДА Закарпатської області від 01 квітня 2016 року № 167 проведено реорганізацію відділу молоді та спорту адміністрації шляхом приєднання до відділу освіти цієї ж адміністрації. Надалі, згідно з розпорядженням голови адміністрації від 13 червня 2016 року № 293 перейменовано Відділ освіти адміністрації на Управління освіти, молоді та спорту Мукачівської РДА.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального

права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Відповідно до частини восьмої статті 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Задовольняючи позов судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем не дотримано процедури звільнення позивача, зокрема щодо строків повідомлення профспілкового органу, врахування відмови профспілкового органу стосовно можливого вивільнення працівників, а також звернення до профспілкового органу за погодженням звільнення позивача, яка є членом профспілкового органу. При звільненні ОСОБА_1 згідно з частиною першою статті 40 КЗпП України діяли переваги залишення на роботі, які встановлені частинами першою та другою статті 42 КЗпП України, однак ані кваліфікація, ані продуктивність праці позивача не були прийняті до уваги відповідачем. Об`єктивний порівняльний аналіз роботи методистів районного методичного кабінету за посадовими обов`язками згідно з вимогами частини першої статті 42 КЗпП України не був проведений. Крім того позивачці не було запропоновано всі наявні вакантні посади, які вона могла обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Наведені обставини, встановлені судами попередніх інстанцій, виключають можливість визнання дотриманою процедури вивільнення позивача із займаної посади та є підставою для безумовного поновлення її на роботі на займаній посаді.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частин першої-другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим зазначена норма не передбачає переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги про неповажність причин пропуску позивачем строку звернення до суду, апеляційний суд правильно виходив з того, що в рішенні місцевого суду надана оцінка наведеним позивачем доводам на обґрунтування поважності причин пропуску такого строку й доказам на їх підтвердження.

Таким чином, твердження заявника про неповажність причин пропуску позивачем строку для звернення до суду з цим позовом, не заслуговують на увагу, оскільки суд касаційної інстанції є судом права а не факту, а тому з огляду на вимоги процесуального закону Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Аргументи касаційної скарги на безпідставність посилання судів попередніх інстанцій про те, що відповідачем не повідомлено центр зайнятості про майбутнє вивільнення працівників, оскільки таке повідомлення надсилається у випадку масового звільнення працівників на правильність висновків судів не впливають, оскільки, як зазначено вище, звільнення позивачки відбулося з порушенням вимог закону.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями.

Інші наведені у касаційній скарзі аргументи аналогічні наведеним в апеляційній скарзі та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив їх та обґрунтовано спростував, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 рокуу справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління освіти, молоді та спорту Мукачівської районної державної адміністраціїзалишити без задоволення.

РішенняМукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. П. Курило