ПОСТАНОВА

Іменем України

05 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 396/1317/19

провадження № 22-ц/4809/1840/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Суровицької Л. В.,

суддів Авраменко Т. М., Черненка В. В.

учасники справи :

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача за довіреністю - Гребенюк Олександр Сергійович, Крилова Олена Леонідівна,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 10 жовтня 2019 року у складі судді Русіної А. А. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позову Банк зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 14 листопада 2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 1230 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив згоду на те що, підписана заява разом з ''Умовами та правилами надання банківських послуг'', ''Правилами користування платіжною карткою'' та ''Тарифами Банку'', які викладені на банківському сайті http:privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит.

Відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, станом на 16 липня 2019 року існує заборгованість у розмірі 11957,69 грн., з яких: 1663,96 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 8098,13 грн. - пеня за прострочене зобов`язання; 1150,00 - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та надання банківських послуг, 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 545,60 грн. - штраф (процентна складова).

Просив стягнути з відповідача на користь банка заборгованість у розмірі 11957 грн.69 коп. та судові витрати у розмірі 1921 грн. (а.с.3-5).

Заочним рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 10 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк (а.с.57-61).

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов в повному обсязі. Зазначає, що суд безпідставно відхилив Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, як частину договору, укладеного між сторонами та анкету-заяву, підписану відповідачем про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідач не оспорив, а навпаки, своїм підписом в анкеті-заяві погодився, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Договір в установленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, що свідчить про згоду відповідача з усіма умовами цього договору.Суд першої інстанції безпідставно послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки цей висновок зроблено в іншій конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. У справі, яку розглянув суд відповідачем договір не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору (а.с. 65-69).

Апеляційне провадження відкрито 22 листопада 2019 року, зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи (а.с.83), ухвалою від 03 грудня 2019 року призначено розгляд справи на 05грудня 2019 року (а.с, 85).

Відзив на апеляційну скаргу відповідач не надав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 14 листопада 2011 року відповідач подав банку анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, ця заява не містить відомостей щодо встановлення кредитного ліміту, процентної ставки за користування грішми та відповідальності за порушення грошового зобов`язання. В анкеті-заяві не зазначено яку саме картку бажає оформити на своє ім`я ОСОБА_1 (а.с.9).

Наданий банком до позовної заяви Витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»», в якій зазначено умови кредитування, а також Умови та правила надання банківських послуг підпису відповідача не містять (а.с.10, 11-25)

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов?язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв?язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред?являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками, які банк збільшив в односторонньому порядку відповідно до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо порядку сплати процентів за користування кредитними коштами, збільшення процентної ставки в односторонньому порядку та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), комісії та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (червень 2011 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (05 жовтня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов?язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З наведених підстав, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що банк не довів, що саме надані ним Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе саме на цих Умовах зобов?язання зі сплати відсотків та неустойки в разі порушення зобов?язання з повернення кредиту. Доводи апеляційної скарги зазначеного не спростовують.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

З урахуванням встановленого ст. 13 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства судрозглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Обов`язок щодо оцінки доказів, які є в справі, покладається на суд.

За правилами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) у відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

На підтвердження позовних вимог до позовної заяви позивачем додані: розрахунок заборгованості, анкета-заява відповідача без зазначення процентної ставки, не підписаний відповідачем Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умови та правила, інших доказів позивач не надав.

В позовній заяві позивач, посилаючись на поданий ним розрахунок заборгованості, зазначав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач виконує неналежним чином, у зв?язку з чим станом на 16 липня 2019 року існує заборгованість у розмірі 11957,69 грн., з яких: 1663,96 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 8098,13 грн. - пеня за прострочене зобов`язання; 1150,00 - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та надання банківських послуг, 500.00 грн. - штраф (фіксована частина), 545,60 грн. - штраф (процентна складова)(а.с.3-5).

У позовній заяві позивачем зазначено, що відповідач отримав кредитний ліміт в сумі 1230 грн..

Разом з тим, в розрахунку заборгованості вказано, що позивач станом на 01 квітня 2015 року сплатив на погашення наданого кредиту 1045 грн. (а.с.6), а з 01 червня 2015 року по 16 липня 2019 року - погашено заборгованості за тілом кредиту - 406,35 грн. та заборгованості за простроченим тілом кредиту - 2161,38 грн.. Заборгованість за тілом кредиту та за відсотками за користування кредитом відсутня.

Також при цьому банк зазначає, що прострочена заборгованість за тілом кредита - 1 663,96 грн..

Виходячи з приписів параграфів 1, 2 глави 71 ЦК України, нарахування відсотків здійснюється виключно на поточне та/або прострочене тіло кредиту.

В розрахунок з 01 червня 2015 року включена графа «Відсотки погашені за рахунок кредиту». В позовній заяві позивач посилався на те, що відповідно до 2.1.1.12.2 Умов та правил надання банківських послуг якщо на дату нарахування процентів клієнт використав всю суму кредиту, то збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мали місце на дату нарахування процентів, однак в підписаних відповідачем заяві - анкеті, Довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна «55 днів пільгового періоду» така згода відповідача відсутня.

Відповідно до ст.534 ЦК України у разі недостатності сум проведеного платежу для виконання грошового зобов?язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу авідшкодовуються витрати кредитора, пов1язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.Аналогічні вимоги щодо черговості погашення заборгованості, що виникає в клієнтів позивача, визначено пунктом 2.1.6.11 ''Умов і Правил надання банківських послуг'' на які посилається позивач та копія яких додана до позовної заяви.. Цим пунктом передбачено погашення сумдозволеного овердрафта вже після погашення відсотків та всіх інших складових заборгованості.

З урахуванням положень ст.534 ЦК України та пункту 2.1.6.11. ''Умов і Правил надання банківських послуг'', наявність у відповідача заборгованості за пенею і штрафом можлива лише за наявності основної заборгованості за кредитом (''тілом'' кредиту), яка, згідно з позовною заявою відсутня.

Якщо у відповідача відсутня заборгованість за ''тілом'' кредиту, за відсотками за користування кредитом, то відсутні підстави для нарахування неустойки (пені, штрафу), що нараховується у відсотках лише до сум невиконаного грошового зобов`язання.

Не може бути нарахована просторочена заборгованість тіла кредиту у разі відсутності взагалі заборгованості за тілом кредиту.

Такі обставини свідчать, що банком на підтвердження розміру заборгованості надано неналежні розрахунки, які ґрунтуються на не підписаних відповідачем Умовах та правилах надання банківських послуг та виходять за межі укладеної між банком на відповідачем письмової домовленості.

Крім того, Банком нарахована неустойка у вигляді пені за прострочення зобов`язання та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також у вигляді штрафу за прострочення більш ніж на 30 днів.

Одночасне застосування неустойки за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених в ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Аналізуючи надані позивачем розрахунки заборгованості за правилами ст.89 ЦПК України суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості та її розміру.

Іншого розрахунку заборгованості за кредитним договором позивач до суду першої інстанції не надав. Сам суд зробити такий розрахунок не мав можливості, оскільки неправильність розрахунку позивача полягає не в арифметичних діях, а в принципах та підставах нарахування боргу, що безумовно впливає на його розмір, який не може грунтуватися на припущеннях.

Не надано належного розрахунку заборгованості і до суду апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог, не спростовують, а зводяться до неврахування судом першої інстанції Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, щодо яких є правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, та до переоцінки доказів у справі, однак підстави для переоцінки доказів апеляційним судом відповідно до ст.367 ЦПК України відсутні.

Посилання позивача на те, що відповідач не оспорює розрахунок, не можуть бути взяті до уваги, оскільки судом ухвалено заочне рішення і відсутність у справі позиції відповідача не звільняє суд від обов`язку при ухваленні рішення оцінити докази, зокрема, розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Безпідставними та такими, що не відповідають матеріалам справи, не грунтуються на положеннях ч.4 ст.263 ЦПК України, є посилання позивача, що в цій справі не можна застосовувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову не встановлено.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-383,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 10 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 грудня 2019 року.

Головуюча суддя Л. В. Суровицька

Судді Т. М. Авраменко

В. В. Черненко