САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/2328/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2019 року Самарський районній суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Ажмяковій Т.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору кредиту та договору іпотеки таким що втратили чинність та позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

24.07.2009 року представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення. Свої вимоги обґрунтував тим, що 13.07.2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір №DNI0GK00000033 відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 24428,02 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.07.2021 року. У порушення умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконував в результаті чого утворилась заборгованість у розмірі 20348,32 долари США. Представник позивача просив суд, ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «Приватбанк з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, а також виселити відповідача, який зареєстрований та проживає у будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку, стягнути з відповідача судові витрати.

21.12.2011 року заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги було задоволено в повному обсязі. (т.1 а.с.40-42).

24.02.2016 року ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2011 року (а.с. 53-62).

22.03.2016 року ухвалою суду заяву про перегляд заочного рішення було прийнято до розгляду (а.с.69).

22.04.2016 року ухвалою суду заяву ОСОБА_1 було задоволено та скасовано заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2011 року, призначено справу до розгляду по суті (а.с. 81)

05.04.2017 року представник позивача подав уточнену позовну заяву відповідно до якої залучив до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_2 , та третю особу Орган опіки та піклування Самарської районної в м. Дніпропетровську ради (а.с. 237-241).

05.04.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою відповідно до якої заперечував проти зустрічного позову, з тих підстав, що надання кредиту в іноземній валюті можливе лише за умови відкриття поточного рахунку клієнта. Перелік рахунків які можуть бути відкриті клієнту закріплений в додатку до «Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України» затвердженого постановою НБУ №435 від 15.09.2004 року. Згідно даної інструкції для фізичної особи резидента можна відкрити один рахунок з індексом рахунків у відповідності до постанови НБУ №280 це рахунок «2620 АП «Кошти на вимогу фізичних осіб» або 2625 АП «Кошти на вимогу фізичних осіб для здійснення операцій з використанням платіжних карток». За таких обставин, доказом надання йому кредитних коштів може бути «заява про видачу готівки» на якій має міститися його підпис та підпис посадових осіб банку, а також відмітка каси банку про її проведення. Окрім вищезазначеного в заяві на видачу готівки мають бути зазначені за дебетом рахунок з індексом 2620, або з індексом 2625. Зазначений в кредитній угоді рахунок НОМЕР_1 не є поточним рахунком клієнта а рахунком для обліку кредиторської заборгованості банка перед фізичними та юридичними особами. Т.ч. вважає, що банк не надав йому кредит через відсутність договору на відкриття поточного рахунку з індексом 2620 або 2625, через що банк не зміг перерахувати кошти на його рахунок, а від так оформити належно касовий документ, який би засвідчив надання йому кредиту. Оскільки кредитний договір є нечинним та не породжує жодних зобов`язань для нього та недійсним є і договір іпотеки. Просив суд визнати таким, що втратив чинність з 13.07.2006 року договір іпотеки №DNS0GK00000033 від 13.07.2006 року укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1

14.05.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Приватбанк», ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки від 13.07.2006 року з тих підстав, що під час укладення правочину сторонами не було додержано вимог діючого законодавства.

11.10.2018 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду, та подальший розгляд справи проводити без участі представника АТ КБ «Приватбанк».

04.12.2018 року ухвалою суду позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Самарської районної в м. Дніпроі ради про звернення стягнення залишено без розгляду. ( а.с. )

Позивач ОСОБА_1 за зустрічним позовом свої позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, з приводу зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 також визнав позовні вимоги ОСОБА_2 .

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що в липні 2006 року звернувся до банку з заявою про видачі кредиту. З його боку повністю було виконано умови однак ЗАТ КБ «Приватбанк» не надав йому кредитні кошти, про що свідчить відсутність касових документів в матеріалах кредитної справи. А від так договір кредиту не набрав чинності згідно п. 5.1 кредитного договору.

Щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відповідача ОСОБА_1 пояснив, що він дійсно з 2000 року проживає з ОСОБА_2 однією сім`єю, і в 2006 році при придбані житла за спільні кошти не отримав дозволу у ОСОБА_2 на укладання договору іпотеки, бо боявся, що вона не дасть дозволу, тому приховав той факт, що між ним та банком було укладено договір іпотеки.

ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснила, що вона до 2015 року нічого не знала, про те, що її чоловік уклав договір іпотеки з банком. Дізналася вона про це, коли банк звернувся до суду з позовною заявою про виселення її та малолітніх дітей з жилого будинку, за договором іпотеки.

Третя особа - Орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпрі ради в судове засіданні не з`явився, повідомлений належним чином причина неявки суду не відома.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає часткову задоволенню, а позовна заява ОСОБА_2 підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що 13.07.2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNI0GK00000033. Згідно п. 1.1 банк надає позичальнику кредит готівкою через касу банку у сумі 21000 доларів США. Для аналітичного обліку згідно п.1.2 банк відкриває позичальнику наступні рахунки: рахунок для погашення заборгованості НОМЕР_2 , кредитний рахунок НОМЕР_3 , рахунок по відсотках 0612, рахунок для обліку комісії і винагороди 20070 (а.с. 4-8).

Згідно п.5.1 кредитного договору даний договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п. 1.1 набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених сум і діє в обсязі виданих позичальнику коштів до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У відповідності до ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно умов кредитного договору п.1.1 Кредитного договору банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку.

Згідно ст.55 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Бухгалтерський облік операцій клієнтів та з клієнтами врегульоване Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та постановами НБУ №22 від 21.01.2004 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», постанова НБУ «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах від 12.11.2003 №492, постанова НБУ Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України від 14.08.2003 № 337, постанова НБУ Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України від 20.10.2004 №495, постанова НБУ, Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку операцій в іноземній валюті та банківських металах у банках України від 17.11.2004 №555, постанова НБУ Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування та використання резервів під кредитні ризики в банках України від 15.09.2004 №435 та ін..

Згідно п.1 Глави 1 Розділу III НБУ №337 від 14.08.2003 «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України» (надалі - Постанова НБУ №337 від 14.08.2003) до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать: заява на переказ готівки, прибутково-видатковий касовий ордер, заява на видачу готівки, прибутковий касовий ордер, видатковий касовий ордер, грошовий чек, а також рахунки на сплату платежів та документи, установлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та отримання його в готівковій формі.

Згідно п.4 Глави 3 Розділі ІІІ Постанови НБУ №337 від 14.08.2003 видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами:

- за заявою на видачу фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо.

Згідно постанови НБУ «Про затвердження Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України» від 20.10.2004 №495 п.1.2. ця інструкція визначає порядок відображення в бухгалтерському обліку банками України (далі - банки) типових операцій з готівкою в національній та іноземній валютах під час здійснення касових операцій з приймання та видачі готівки клієнтам, у тому числі із застосуванням платіжних карток, операцій з інкасації готівки, підкріплення банків готівкою національної валюти, під час передавання готівки між банками, вилучення з обігу сумнівних банкнот (монет) та надсилання їх на дослідження, здійснення валютно-обмінних операцій банку, операцій з пам`ятними монетами та банківськими металами в касах банків.

Пункт 2.1 постанови НБУ №495 порядок здійснення банками касових операцій з клієнтами визначається законодавством України з питань регулювання готівкових розрахунків в Україні та валютного регулювання.

П.2.3 постанови НБУ № 495 операції з видачі клієнтам готівки в національній та іноземній валютах з кас банків відображаються в бухгалтерському обліку на підставі відповідних видаткових документів, визначених Інструкцією про касові операції, такими бухгалтерськими проводками:

видача готівки юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних та інших рахунків:

Дебет - 2520, 2530, 2600, 2650;

Кредит - 1001, 1002;

видача готівки фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків:

Дебет - 2620, 2630, 2635;

Кредит - 1001, 1002.

Отже доказом видачі кредитних коштів за кредитною угодою є заява на видачу готівки з рахунку 2620 «Кошти на вимогу фізичних осіб», 2630 «Короткострокові вклади (депозити) фізичних осіб», 2635 «Довгострокові вклади (депозити) фізичних осіб».

Для надання кредитних коштів у іноземній валюті банк мав відкрити позичальнику рахунок 2620 «Кошти на вимогу фізичних осіб». Згідно постанови НБУ Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах від 12.11.2003 № 492 та глави 71 ЦК України всі рахунки клієнтів відкриваються на підставі договору, однак договорів банківського рахунку на відкриття рахунку 2620 банк не надав. Згідно умов договору банк не відкривав позичальнику рахунок 2620 «Кошти на вимогу фізичних осіб».

Серед поданої для огляду кредитної справи суд вбачає відсутність касових документів які б підтвердили виконання банком п. 1.1 кредитного договору. Як пояснив представник банку касові документи були знищені, однак доказів знищення касових документів банком до суду не було надано.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається. Отже дана норма покладає обов`язок на сторону цивільного процесу подати до суду належні докази. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому суд не сприймає інформацію подану банком як доказ, без належного підтвердження.

Як вбачається з листа НБУ №18-0005/16388від 23.02.2016 року Національний банк України зазначає, що статтею 676 глави 2 Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання, затвердженого постановою Правління НБУ від 08.12.2004 року №601, передбачено, що меморіальні документи за довгостроковим кредитами підлягають зберіганню протягом 5 років після погашення кредиту. Таким чином суд критично ставиться до пояснень представника банку про наявність у них касових документів.

Згідно виписки по рахунку НОМЕР_3 «Довгострокові іпотечні кредити, що надані фізичним особам», який використовується для обліку заборгованості за кредитом, суд вбачає про відсутність заборгованості за кредитним договором. Згідно постанови НБУ №280 за дебетом даного рахунку проводяться суми наданих кредитів, а за кредитом - суми направлені на погашення заборгованості за кредитом. Згідно виписки з рахунку НОМЕР_3 дебет та кредит за даним рахунком є збалансовані, що свідчить про відсутність заборгованості та виконання зобов`язання.

Так як п.5.1 кредитного договору передбачає що договір кредиту набирає чинності з часу надання касових документів Позичальником, то чинність даного договору кредиту може бути підтверджене тільки касовими документами, які повинні бути оформлені згідно постанови НБУ №495 та постанови НБУ №337. Відсутність касових документів у банку свідчить, про те що кредитний договір №DNI0GK00000033 від 13.07.2006 року укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 втратив чинність.

Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про доведеність вимог позивача та вважає за необхідне визнати вищезазначений кредитний договір недійсним, оскільки договір іпотеки є похідним від основного зобов`язання, т.ч. за загальними правилами матеріального права вони також підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-89, 141, 169, 223, 258, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_4 ) до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (м. Київ, вул. Грушевського, буд.1-Д, ) про визнання кредитного договору №DNI0GK00000033 від 13.07.2006 та договору іпотеки № DNI0GK00000033 від 13.07.2006 таким, що втратив чинність задовольнити частково.

Визнати таким, що втратив чинність кредитний договір №DNI0GK00000033 від 13.07.2006 укладений між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_5 ) до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (м. Київ, вул. Грушевського, буд.1-Д, ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн. НОМЕР_4 ) про визнання договору іпотеки №DNI0GK00000033 від 13.07.2006 недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки №DNI0GK00000033 від 13.07.2006 укладений між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 302,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 302,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя О.П.Румянцев