Провадження № 2/760/4511/19
В справі № 760/5657/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

представника 3-ї сооби 1 - ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , 3-і особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про виселення з наданням іншого постійного житла, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого постійного житла - ј частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Посилається в позові на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 52, 9 кв.м., житловою площею 31, 1 кв.м., що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 09 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л.

На даний момент в квартирі проживає її колишній власник, відповідач у справі.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 27 січня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П., йому на праві власності також належить ј квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 60, 8 кв.м., житловою площею 43, 6 кв.м.

Співвласниками даної квартири є також ОСОБА_7 , її донька ОСОБА_8 та онука ОСОБА_9 , яким також належить по ј квартири.

У лютому 2018 року його представник зустрічався з відповідачем та запропонував йому виселитися з квартири АДРЕСА_1 та вселитися в квартиру АДРЕСА_2 , проте відповідач відмовився від такої пропозиції.

Зазначена пропозиція також була направлено відповідачу у письмовому вигляді в лютому 2019 року, однак останнім відповіді надано не було.

Враховуючи викладене, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував.

Скориставшись своїм правом, надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності спільно відповідачу ОСОБА_11 та ОСОБА_6 .

За Іпотечним договором № 3.070512256 від 25 травня 2007 року квартира була передана в іпотеку ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк».

За виконавчим написом, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. від 22 січня 2010 року у безспірному порядку звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 на користь правонаступника ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» - ВАТ «Платинум Банк».

30 січня 2012 року відповідно до Акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна (предмета іпотеки) квартира була придбана позивачем за результатами прилюдних торгів.

В квітні 2012 року позивач вже звертався з позовом до відповідача, однак рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року в позові про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення без надання іншого житлового приміщення було відмовлено.

Позивач не вказує та не надає жодних доказів щодо того, хто в запропонованій відповідачу для переселення квартирі зареєстрований та проживає, тобто неможливо встановити розмір житлової площі, що пропонується надати відповідачу для проживання.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу факту благоустроєності квартири АДРЕСА_2 , пристосованості вказаної квартири до життя, відповідності її санітарним та технічним нормам.

Позивач не вказує та не надає жодних доказів того, яка конкретно частина квартири АДРЕСА_2 йому належить, скільки квадратних метрів така частина становить, а також скільки житлової площі становить належна йому частина квартири.

Враховуючи викладене, просить відмовити в позові.

Представник третьої особи Дербеньової О.О. в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначаючи, що позивач не має правових підстав для вселення будь-якої особи в квартиру АДРЕСА_2 без згоди всіх співвласників зазначеної квартири, а тому просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності спільно відповідачу ОСОБА_11 та ОСОБА_6 .

За Іпотечним договором № 3.070512256 від 25 травня 2007 року зазначена квартира була передана в Іпотеку ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк».

22 січня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. був вчинений виконавчий напис, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 на користь правонаступника ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» - ВАТ «Платинум Банк».

Відповідно до Акту державного виконавця про реалізацію арештованого майна (предмета іпотеки) від 30 січня 2012 року квартира АДРЕСА_1 за результатами прилюдних торгів була придбана позивачем.

/ а.с. 68 - 71 /

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 09 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белугіною В.Л., позивач є власником спірної квартири.

Встановлено також, що позивач відповідно до Свідоцтва про право власності від 27 січня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патрєвою Ю.П., є власником ј квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 60, 8 кв.м., житловою площею 43, 6 кв.м.

Крім позивача співвласниками квартири в рівних частках, тобто по ј частині, є також ОСОБА_7 , її донька ОСОБА_8 та онука ОСОБА_9

/ а.с. 6 - 11 /

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Порядок виселення з займаного жилого приміщення врегульовано ст.109 ЖК України.

Відповідно до ч.2 даної статті громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

За змістом даної норми закону та ст.39 Закону України « Про іпотеку» особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло.

При цьому, за положенням ч.2 ст.109 ЖК України, постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Це відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові № 355/689/16 від 18 грудня 2018 року, яка також узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 18.03.2015 у справі №6-39цс15, від 2.09.2015 у справі №6-1049цс15, від 30.09.2015 у справі №6-1892цс15, від 21.12.2016 у справі №6-1731цс16.

Судом встановлено та підтверджено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року кредит відповідачу був наданий на власні потреби, а спірна квартира при передачі її в іпотеку належала іпотекодавцям, у тому числі відповідачу, в порядку її приватизації.

Таким чином, для виселення відповідача з спірної квартири в зв`язку із зверненням стягнення на неї останній має бути забезпечений іншим постійним житлом.

Судом встановлено, що позивач є власником ј частини квартири АДРЕСА_2 , яка ним також була придбана 21 листопада 2011 року з прилюдних торгів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року позивач був вселений в дану квартиру.

Рішенням суду був визначений порядок користування квартирою, згідно з яким у користування позивача була передана кімната розміром 10, 8 кв.м.

/ а.с.95 - 97 /

Представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що позивач у вказаній квартирі не проживає, а 3-і особи є чужими йому людьми.

Як зазначено вище, за положенням ч.2 ст.109 ЖК України при виселенні з іпотечного майна громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

При цьому постійне жиле приміщення повинне бути зазначене в рішенні суду.

Суд вважає, що ј частина квартири АДРЕСА_2 , яка належить позивачу на праві власності, про переселення в яку відповідача заявлено позов, не може бути постійним житлом у розумінні вимог ч.2 ст.109 ЖК України та ст.39 Закону України « Про іпотеку».

Суд вважає, що статус відповідача в даному житлі не буде відповідати вимогам ч.2 ст.109 ЖК України, а його переселення в частку квартири, яка знаходиться у власності, не дасть йому змоги реалізувати свого права на проживання в ньому з дотриманням гарантій, визначених законом, для власника чи наймача житлового приміщення.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 355/689/16-ц та ряду інших у аналогічній категорії справ, при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

З урахуванням цього та викладеного вище, суд вважає, що належне позивачу на праві власності майно, право власності на яке він продовжує зберігати, не може бути постійним житлом для відповідача у розумінні вимог закону, а тому підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 29, 15, 16, 575 ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст..ст.39, 40 Закону України « Про іпотеку», ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про виселення з наданням іншого постійного житла відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18 вересня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва