Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 409/1912/16-ц

провадження № 61-33658св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Білокуракінська селищна рада Луганської області,

третя особа - ОСОБА_2

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білокуракінського районного суду Луганської області від 21 березня 2017 року у складі головуючого судді Третяк О. Г. та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Авалян Н. М., Кострицького В, В., Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білокуракінської селищної ради Луганської області, у якому просив визнати за ним право власності на нерухоме майно, а саме: тваринницьке чотирьохрядне приміщення (корівник) для утримання великої рогатої худоби, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в межах земель Білокуракінської територіальної громади площею 0,2250 га, вартістю 59 939 гривень.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 2001 року він постійно користується приміщенням для великої рогатої худоби (корів) колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» (далі - КСП «Дружба»). Також зазначає, що з 2004 року сплачує земельний податок за користування земельною ділянкою під спірним майном, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 21 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 15 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позов пред`явлений до неналежного відповідача. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Спірне майно у 2001 році передано у результаті розпаювання майна колишнього КСП «Дружба» тридцяти трьом співвласникам-фізичним особам, які уповноважили позивача отримати майно. Білокуракінська селищна рада Луганської області не є попереднім власником спірного майна або правонаступником когось з тридцяти трьох співвласників.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 409/1912/16-ц з Білокуракінського районного суду Луганської області.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», згідно з яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

04 червня 2018 року справу № 409/1912/6-ц передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу № 409/1912/16-ц призначено судді-доповідачеві Бурлакову С. Ю.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Білокуракінського районного суду Луганської області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 15 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що Білокуракінська селищна рада Луганської області є належним відповідачем у справі, оскільки жоден з тридцяти трьох пайщиків тваринницького приміщення не отримували за їх заявами свідоцтв про право власності на частку майнового паю тваринницького приміщення чи свідоцтв про право спільної часткової власності на спірне приміщення. Власники чи користувачі спірного нерухомого майна не відомі, земельний податок за користування земельною ділянкою сплачувався на підставі договір оренди з Білокуракінською селищною радою Луганської області.

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без розгляду, оскільки 08 жовтня 2017 року позивач - ОСОБА_1 помер. Зазначав, що судові рішення є законними та обґрунтованими, оскільки відповідачем у цій справі може бути особа, яка є власником майна.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

06 жовтня 1995 року загальними зборами КСП «Дружба» вирішено затвердити розрахунок вартості майнових паїв членів КСП «Дружба» та доручити правлінню організувати видачу свідоцтв про право на майновий пай в колективній власності відповідно до затверджених списків.

12 квітня 2000 року загальними зборами КСП «Дружба» вирішено створити ліквідаційну комісію та провести ліквідацію КСП «Дружба».

23 липня 2000 року зборами ліквідаційної комісії КСП «Дружба» вирішено передати будівлю корівника тридцяти трьом членам колишнього КСП «Дружба» відповідно до затвердженого списку.

Довіреною особою, уповноваженою на отримання майна, був позивач, який не був членом КСП «Дружба».

Право власності пайщиками на частку в цьому майні не зареєстроване.

Реєстрація права власності на спірне нерухоме майно проведена 14 лютого 2014 року на підставі судового рішення за колишнім членом КСП «Дружба» ОСОБА_2 , але надалі така реєстрація визнана недійсною у зв`язку із скасуванням рішення суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами частини першої та другої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 погодилася з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, про те, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду додатково визначила, що однією з умов набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю є добросовісність особи саме на момент заволодіння нею чужим майном. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 729/608/17 (провадження 14-648цс18).

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК Країни (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суди установили, що Білокуракінська селищна рада Луганської області не є попереднім власником спірного майна або правонаступником когось з тридцяти трьох співвласників.

Таким чином, висновок суду першої та апеляційної інстанцій про те, що належними відповідачами у спорі про визнання права власності на майно за набувальною давністю, слід вважати всіх співвласників спірного нерухомого майна, до яких позов не був пред`явлений, є правильним.

Крім того, судами правильно зазначено, що колишні співвласники (пайщики) отримали від позивача за належні їм частки спірного майна оплату в грошовій або натуральній формі, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про колишніх власників. Позивач також був довіреною особою пайщиків, які довірили йому отримати майно, що підтверджується списком, в якому зазначені тридцять три особи, в тому числі і син позивача. Відсутні перешкоди для пред`явлення позову із зазначенням в позові останньої відомої адреси відповідачів, або до їх правонаступників.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, й зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 414 ЦПК України якщо суд першої або апеляційної інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи в спірних правовідносинах, що не допускають правонаступництва, після ухвалення рішення не може бути підставою для застосування положення частини першої статті 414 ЦПК України.

Оскільки рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 21 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 15 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а Верховний Суд не знайшов підстав для задоволення касаційної скарги, то підстав для закриття провадження у справі немає.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскаржувані судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а касаційна скарга не містить аргументів, які б спростовували висновки судів. Підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки суди правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушили норми процесуального права.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білокуракінського районного суду Луганської області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун