КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/4015/15-ц
Провадження № 2/552/57/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.02.2019 року Київський районний суд м.Полтави в складі:

Головуючого судді Турченко Т.В.

При секретарі - Силка І.О.

За участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення заборгованості по заробітній платі за травень 2015 року, компенсації за невикористану відпустку, лікарняних, -

В С Т А Н О В И В :

16 липня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача ФОП ОСОБА_3 та просив суд ухвалити рішення, яким зобовязати ФОП ОСОБА_3 звільнити його з роботи з 22.05.2015 року відповідно до ст.38 КЗпП України у звязку із зміною місця проживання та стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку, кошти за перебування на лікарняному, заборгованість по заробітній платі за квітень-травень 2015 року, 5000 гривень моральної шкоди та 4000 гривень витрат на правову допомогу. Свій позов обґрунтував тим, що на підставі трудового договору, який укладений на невизначений строк, він працював у відповідача та 22.05.2015 року звернувся до ФОП ОСОБА_3 із заявою про звільнення, але дану заяву не було прийнято та не проведено звільнення та виплата всіх належних при звільненні сум. Оскільки його заява не була прийнята, він направив її поштою на адресу ФОП ОСОБА_3, але відповіді не отримав. Тому змушений був звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Постановою Верховного Суду України від 05.09.2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Київського районного суду міста Полтави від 03 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2016 року в частині позовних вимог про зобов»язання звільнити з роботи та стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано трудовий договір між фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірваним з 22 травня 2015 року на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України. Зобов»язано фізичну особу підприємця ОСОБА_3 зробити у трудовому договорі запис про звільнення ОСОБА_2 з посиланням на статтю 38 Кодексу законів про працю України. Зобов»язано фізичну особу підприємця ОСОБА_3 з дотриманням вимог, передбачених пунктом 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року №58, зробити у трудовій книжці ОСОБА_2 запис про його звільнення з посиланням на статтю 38 Кодексу законів про працю України. Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. Рішення Київського районного суду міста Полтави від 03 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 31 серпня 2016 року в частині позовних вимог про стягнення коштів за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи, заборгованості із заробітної плати за відпрацьовані дні травня 2015 року, компенсації за невикористану відпустку, коштів за перебування на лікарняному скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги, які викладені в позовній заяві про внесення змін та уточнення позовних вимог від 07.06.2016 року (а.с.118-119, том 1), та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 2 784 гривень компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16 718.45 грн., 4 000 гривень витрат на правову допомогу. Уточнені позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Інші позовні вимоги представник позивача адвокат ОСОБА_1 в своєму листі до суду від 20.12.2018 року (а.с.89, том 2), який підтримав в судовому засіданні 20 грудня 2018 року, просив залишити без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду від 20.12.2018 року (а.с.91, том 2) позовні вимоги ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за відпрацьовані дні травня 2015 року, стягнення коштів за находження позивача на лікарняному залишено без розгляду.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судове засідання не з»явився.

Представник Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, день та місце слухання справи. Про що в матеріалах справи є рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки.

Суд вважає можливим слухати справу у відсутності представника відповідача ОСОБА_5 та представника Територіальної державної інспекції з питань праці у Полтавській області.

Суд, заслухавши представника позивача адвоката ОСОБА_1, вивчивши та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з фізичною особою підприємцем ОСОБА_3, що підтверджується трудовим договором від 27.02.2013 року та записами у трудовій книжці.

Статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір це є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 05.09.2018 року (а.с.40-43, том 2) визнано трудовий договір між фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваним з 22 травня 2015 року на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України. Зобов»язано фізичну особу підприємця ОСОБА_3 зробити у трудовому договорі запис про звільнення ОСОБА_2 з посиланням на статтю 38 Кодексу законів про працю України. Зобов»язано фізичну особу підприємця ОСОБА_3 з дотриманням вимог, передбачених пунктом 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року №58, зробити у трудовій книжці ОСОБА_2 запис про його звільнення з посиланням на статтю 38 Кодексу законів про працю України. Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В судовому засіданні встановлено і дану обставину не заперечували сторони по справі, що на час розгляду справи по суті, відповідачем звільнено ОСОБА_2 за власним бажанням по ст.38 КЗпП України наказ №17-3 від 15.05.2015 року (а.с.75-76, том 2), відшкодовано завдану моральну шкоду в сумі 5 000 грн., сплачена заборгованість по заробітній платі за відпрацьовані дні травня 2015 року та виплачені кошти за находження позивача на лікарняному.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 наполягав на задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку 61 день в сумі 2 784 грн. та середньої заробітної плати за весь час затримки розрахунку за період з 22.05.2015 року по 01.06.2016 року в сумі 16 718 грн. 45 коп.

Частиною 1 статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною 1 та 2 статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частиною 1 та 2 статті 45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічній час.

З урахуванням вимог Кодексу Законів про працю України, Конституції України, постанови Верховного Суду України від 05.09.2018 року, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_2 законними та обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до статей 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правову допомогу в сумі 4 000 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.3-13, ст.ст.258-259, 263-265 1 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.05.2015 року по 01.06.2016 року в сумі 16 718 грн. 45 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2 784 грн., витрати на правову допомогу в сумі 4 000 грн., а всього 23 502 грн. 45 коп.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м.Полтави шляхом подання протягом 30 днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий Т.В.Турченко