Постанова

Іменем України

29 липня 2019 року

м. Київ

справа № 756/4960/15-ц

провадження № 61-26549св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року у складі суді Камбулова Д. Г. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2017 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 травня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романюк О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1543. 06 червня 2014 року сторонами укладений договір № 1 про внесення змін та доповнень до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Романюк О. В. та зареєстрований у реєстрі за № 1778.

Відповідно до вказаних договорів він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2 500 000,00 грн на строк із 23 травня по 01 липня 2014 року.

Крім того, у рахунок забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики між сторонами також укладений договір іпотеки квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_2 , як іпотекодавець, передала йому, як іпотекодержателю, квартиру АДРЕСА_1 .

11 березня 2015 року між ним та ОСОБА_2 підписаний договір про розірвання договору позики від 23 травня 2014 року та розірвання договору іпотеки від 23 травня 2014 року. Вказаний договір укладений між сторонами у зв`язку повним виконанням ОСОБА_2 своїх зобов`язань, яке фактично відбулося 11 березня 2015 року, тобто у день підписання вказаного договору.

Таким чином, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, своєчасно не повернув суму позики, а тому він має право на стягнення із відповідача боргу.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути із відповідача на свою користь суму боргу за договором позики від 23 травня 2014 року у розмірі 748 116,43 грн, яка складається з інфляційних втрат у розмірі 537 500,00 грн, трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 51 986,30 грн, пені у розмірі 158 630,13 грн, а також судові витрати у справі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 23 травня 2014 року у розмірі 748 116,43 грн, яка складається з інфляційних втрат у розмірі 537 500,00 грн, трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 51 986,30 грн, а також пені у розмірі 158 630,13 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання за договором позики, у зв`язку із чим відповідно до статей 625, 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивач має право вимагати від нього сплати суми інфляційних втрат, трьох процентів річних та процентів від суми позики.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року в частині стягнення пені у розмірі 158 630,13 грн скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. У частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат змінено, виключено з мотивувальної частини рішення посилання на статтю 1048 ЦК України, у зв`язку із чим абзац другий резолютивної частини рішення викладено у новій редакції: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 537 500,43 грн, три проценти річних у розмірі 51 986,30 грн та 3 775,00 грн на відшкодування судового збору, а всього 593 261,73 грн. У решті рішення суду залишено без змін.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції зазначав, що відсутні підстави для стягнення із відповідача пені, місцевий суд помилково послався на положення статті 1048 ЦК України, оскільки вказана норма не стосується пені та передбачає одержання кредитором процентів за користування позикою. При цьому відсутні також підстави для стягнення із відповідача процентів за користування позикою, оскільки сторони в укладеному договорі позики від 23 травня 2014 року погодили, що сума позики надана без сплати відсотків за користування грошовими коштами.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників

У липні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 рокута рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій у частині задоволення позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача трьох процентів річних, інфляційних втрат, судового збору та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що зобов`язання сплатити інфляційні втрати та три проценти річних виникає у боржника лише у разі наявності відповідної вимоги кредитора, заявленої ним під час сплати суми боргу. Судами не встановлено коли саме позивач звернувся до відповідача із вимогою про сплату суми боргу із урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних, чи звертався він взагалі із такою вимогою. Крім цього, апеляційним судом неправильно проведено розподіл судових витрат між сторонами.

У серпні 2017 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2 , уяких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 03 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики на суму 1 200 000,00 грн на строк до 06 червня 2014 року.

06 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір № 1 про внесення змін та доповнень до договору позики від 23 травня 2014 року, згідно з яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 ще 1 300 000,00 грн без сплати відсотків за користування грошовими коштами до 01 липня 2014 року включно. Вказаний договір нотаріально посвідчений.

Із метою забезпечення виконання договору позики від 23 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки квартири та договір від 06 червня 2014 року № 1 про внесення змін та доповнень до договору іпотеки, відповідно до яких відповідач передала позивачу в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

11 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір про розірвання договору позики від 23 травня 2014 року та розірвання договору іпотеки від 23 травня 2014 року. Вказаний договір укладений між сторонами у зв`язку з повним виконанням позичальником своїх зобов`язань, яке фактично відбулося 11 березня 2015 року, тобто у день підписання вказаного договору.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання (частини перша статті 610 ЦК України).

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні майнових втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій належним чином оцінивши надані сторонами докази та встановивши, що відповідач своєчасно не виконала свого грошового зобов`язання за укладеним договором позики від 23 травня 2014 року та допустила прострочення повернення боргу, правильно застосували норму статті 625 ЦК України до спірних правовідносин та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат як особливої міри відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. При цьому судами правильно зазначено, що розірвання договору позики у зв`язку із його повним виконанням не позбавляє позивача права на стягнення із відповідача штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України, пов`язаних із несвоєчасним поверненням боргу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неправильний розподіл між сторонами судових витрат не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень. Оцінюючи доводи касаційної скарги в цілому, суд має виходити з імперативного припису правила частини другої статті 410 ЦПК України, згідно з яким не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, є необґрунтованими, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні вимог про стягнення пені сторонами не оскаржується, а тому суд касаційної інстанції не переглядає рішення апеляційного суду у цій частині.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, арішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний