Справа № 314/133/19
Провадження № 2/314/448/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2019 року м.Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі судді Мануйлової Н.Ю., секретар судового засідання Рясна A.B., за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №314/133/19 за позовом голови Запорізької обласної державної адміністрації Бриля Костянтина Івановича до ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - голова Запорізької обласної державної адміністрації Бриль К.І. звернувся до суду з позовом до народного депутата України ОСОБА_3 про захист честі, гідності і ділової репутації.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що народним депутатом України ОСОБА_4 Вікторовичем, на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України 19.12.2018 року у публічному виступі розповсюджено недостовірну інформацію, яка зачіпає мої честь та гідність, та наносить шкоду діловій репутації. Вказана інформація на теперішній час доступна в мережі Інтернет за посиланням https://www.youtube.com/watch?v=kGEFNF JmXc (запис сесійного засідання Верховної Ради України 19.12.2018, починаючи з 36 хвилини 30 сек. запису) та в текстовому вигляді за посиланням http://iportal.rada.gov.ua/meeting/stenogr/show/6989.html.

Інформація була доведена до невизначеного кола осіб і доступна невизначеному колу осіб на теперішній час.

Відповідачем повідомлено наступне: «Начальник рибної охорони Чайка, родич якийсь губернатора, не знаю, як він з Переяслав-Хмельницького опинився в Запоріжжі з начальником рибінспекції, катав на катері. Катер не справився з управлінням і вбив людину.»

В позові голова Запорізької обласної державної адміністрації ОСОБА_5 просить:

1. Визнати недостовірною, такою що порочить честь, гідність та ділову репутацію мене, голови Запорізької обласної державної адміністрації, ОСОБА_5 , інформацію, яку було поширено Відповідачем, ОСОБА_3 у публічному виступі на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України 19.12.2018 в частині тверджень про те, що між мною, головою Запорізької обласної державної адміністрації ОСОБА_5 та начальником Управління Державного агентства рибного господарства в Запорізькій області наявні родинні зв`язки.

2. Зобов`язати Відповідача спростувати вказану недостовірну інформацію шляхом оприлюднення в той самий спосіб, в який зазначена інформація була поширена, а саме шляхом публічного виступу на пленарному засіданні Верховної Ради України з оголошенням резолютивної частини рішення по цій судовій справі.

Представник позивача в судовому засіданні позові вимоги підтримав, посилався на обставини, визначені в позовній заяві, відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні позові вимоги не визнав, до суду надав відзив, заперечення.

У судовому засіданні представник відповідача пояснив, що позовні вимоги позивача не можуть бути предметом розгляду вказаного позову, оскільки зміст його виступу на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України 19.12.2018 щодо неналежних дій ОСОБА_5 був не його особистою думкою як фізичної особи, а формою здійснення депутатських повноважень народного депутата України Кривохатька В ОСОБА_6 В. щодо необхідності проведення перевірки з питань неналежного виконання обов`язків головою Запорізької державної адміністрації ОСОБА_5 та відповідність його займаній посаді. При цьому зазначає, що ОСОБА_5 жодного судового рішення щодо спростування інформації, зазначеної у вищевказаних ЗМІ не отримано, у зв`язку з чим відповідач сприймає її як достовірну. Крім того, відповідач зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими та незаконними, оскільки висловлена інформація є оціночним судженням, направленим компетентним органам для перевірки, а не недостовірною інформацією. Також відповідач зазначає, що в даному конкретному випадку мало місце його звернення з депутатським запитом в усній формі на пленарному засіданні Верховної Ради України до Генерального прокурора України та начальника поліції України стосовно протиправних дій, які відбулися за участі голови Запорізької ОДА ОСОБА_5 та начальника управління Державного агентства рибного господарства у Запорізькій області Чайки Д. В., в результаті яких загинула людина.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази цивільної справи встановив наступні обставини:

Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до частин першої, другої статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Судом встановлено, що народним депутатом України Кривохатьком Вадимом Вікторовичем, на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України 19.12.2018 року здійснено виступ, під час якого розповсюдив наступну інформацію: «Начальник рибної охорони Чайка, родич якийсь губернатора, не знаю, як він з Переяслав-Хмельницького опинився в Запоріжжі з начальником рибінспекції, катав на катері. Катер не справився з управлінням і вбив людину.»

Факт поширення зазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими позивачем письмовим доказами та відеозаписом пленарного засідання Верховної Ради України. Представник відповідача в судовому засіданні не оспорював викладення зазначеної інформації на пленарному засіданні Верховної Ради України.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова № 1) судам роз`яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У пункті 19 Постанови № 1 судам роз`яснено, що відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Згідно зі статтею 277 ЦК України і статтею 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17.

28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії» Європейський суд із прав людини наголосив, що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, враховуючи висновок Європейського суду з прав людини, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі).

Оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких політичних лідерів.

Вищезазначеними нормативно-правовими актами не передбачено опосередковане порушення права особи, шляхом повідомлення інформації відносно іншої особи (інформація відносно голови районної державної адміністрації не може порушувати право голови обласної державної адміністрації).

Так, одним з елементів юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є зокрема - поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача.

Відносно розповсюдженої інформації народним депутатом, суд приходить до наступного:

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовних вимог позивач просить суд:

«1. Визнати недостовірною, такою що порочить честь, гідність та ділову репутацію мене, голови Запорізької обласної державної адміністрації, ОСОБА_5 , інформацію, яку було поширено Відповідачем, ОСОБА_3 у публічному виступі на ранковому пленарному засіданні Верховної Ради України 19.12.2018 в частині тверджень про те, що між мною, головою Запорізької обласної державної адміністрації ОСОБА_5 та начальником Управління Державного агентства рибного господарства в Запорізькій області наявні родинні зв`язки.

2. Зобов`язати Відповідача спростувати вказану недостовірну інформацію шляхом оприлюднення в той самий спосіб, в який зазначена інформація була поширена, а саме шляхом публічного виступу на пленарному засіданні Верховної Ради України з оголошенням резолютивної частини рішення по цій судовій справі».

Дослідивши висловлення відповідача, суд приходить до висновку, що використані мовно-стилістичні засоби вислову не свідчать про те, що вислів є фактичним твердженням. Так формулювання висловлене відповідачем не містить інформацію про фактичні обставини, оскільки формулювання «родич якийсь», не містить фактичного посилання на наявність родинних зв`язків осіб та визначення ступеня споріднення осіб, а за своїм формулюванням є припущенням.

Так, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов.

Висловлення відповідача не є викладенням певного факту, оскільки не містить ознак об`єктивної дійсності, оскільки відсутні конкретні посилання на: осіб, наявність родинних відносин, ступеня споріднення.

За ознаками мовно-стилістичних засобів вислову, суд приходить до висновку, що вислів є оціночними судженнями.

Так, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про статус народного депутата» народні депутати не несуть юридичної відповідальності за результати голосування або висловлювання у Верховній Раді України та її органах, за винятком відповідальності за образу чи наклеп.

Суд приходить до висновку, що відповідач не повинен в силу свого статусу народного депутата нести відповідальність за свої висловлювання, оскільки позивач не довів, що інформація, викладена народним депутатом України ОСОБА_3 є наклепом чи образою.

Народним депутатом Кривохатьком В.В. на пленарному засіданні Верховної Ради України висловлено свою думку та доведено до громадськості свою позицію відносно кадрової політики.

Аналогічна правові позиція висловлена Верховним судом в постанові від 30 травня 2018 року (справа № 757/15364/14-ц, провадження № 61-10994св18).

На підставі визначеного суд приходить до висновку про відмову у позові в цілому.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-80, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову голови Запорізької обласної державної адміністрації Бриля Костянтина Івановича (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про захист честі, гідності і ділової репутації відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 01.08.2019.

Суддя Наталія Юріївна Мануйлова

01.08.2019