Дата документу 30.07.2019 Справа № 337/4051/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/4051/17
Провадження №22-ц/807/2608/19
Головуючий в 1-й інстанції - Салтан Л.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.
секретарБабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2019 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 29 травня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому був уточнений, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову зазначала, що 24 грудня 2003 року на підставі договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 , придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 Усіма питаннями щодо користування власністю займався її чоловік, який проводив у приміщені ремонті роботи. Згодом позивачка дізналася, що приміщення вибуло з її власності не з її волі і наразі власниками майна є відповідачі у справі, які незаконно володіють спірним майном.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України, власник майна має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він не передавав майно, не з його волі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 грудня 2003 року позивачка по справі - ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу з ОСОБА_5 , придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу ВАА №421103 від 24.12.2003 (т. 1 а.с. 65)

28 жовтня 2004 року рішенням Запорізької міської ради № 411/19 квартира була переведена в нежитловий фонд, у зв`язку з цим, 17 грудня 2004 року технічний паспорт на житлову квартиру анульований (погашений).

На підставі підробленої копії рішення суду від 30.11.2006 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на нежитлове приміщення, позивачка ОСОБА_1 була позбавлена права власності на спірне приміщення АДРЕСА_1 .

Договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 не укладалося, зазначений позов у провадження Хортицького районного суду м. Запоріжжя не надходив, що підтверджено листами голови Хортицького районного суду м. Запоріжжя Кучерук І.Г. на запити ОСОБА_1 : відповідь від 05.04.2018 року № 01-23/143/2018, відповідь від 05.04.2018 року № 01-23/144/2018, відповідь від 05.04.2018 року № 01-23/147/2018 та матеріалами оглянутої цивільної справи 2-136/06 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про розподіл майна.

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Кам`яне Вільнянського району (паспорт серії НОМЕР_1 ), помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у Комунальній установі «Василівська центральна районна лікарня» Василівського районної ради Запорізької області.

16.08.2013 року від імені померлого ОСОБА_7 видана довіреність ОСОБА_10 , засвідчена приватним нотаріусом Куропятниковою ТМ., який 19.08.2013р., діючи за довіреністю від імені померлого ОСОБА_7 зареєстрував право власності за померлим ОСОБА_7 , на підставі підробленої копії рішення Хортицього районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2006 р.

Згідно договору купівлі-продажу від 20.08.2013 р., засвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_11 . - ОСОБА_7 (померлий у 2009 році) продає приміщення, розташоване по АДРЕСА_2 , - ОСОБА_12 за 35000 доларів США.

25.12.2014р. ОСОБА_12 укладає договір позики у розмірі 5000 доларів США з ОСОБА_13 , на забезпечення зобов`язання укладено договір іпотеки спірного приміщення строком до 01.09.2015р.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24.11.2015 року, по справі 2/337/2289/2015 року ЄУН 337/5631/15-ц задоволені позовні вимоги ОСОБА_13 та в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 25.12.2014 року в розмірі 81300 грн. звернено стягнення на предмет іпотеки - на спірне приміщення, що належить ОСОБА_14 зазначене рішення набрало законної сили та було звернуто до примусового виконання.

В порядку виконання зазначеного рішення суду, відповідно до Акту про реалізацію предмета іпотеки від 27.12.2016 року внаслідок проведення електронних торгів, право власності на спірне приміщення набула ОСОБА_4 , яка сплатила його вартість у розмірі 322806,88 грн.

06.03.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу , відповідно до умов якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 придбали у власність спірне приміщення в рівних частках вартістю 433920 грн., зазначений договір 09.03.2017р. зареєстрований в реєстрі майнових прав.

Розглянувши справу, суд першої інстанції дійшов висновку, що право відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є похідним від права на спірну квартиру ОСОБА_4 яка її набувача на аукціоні, а тому у відповідності до вимог ч.2 ст. 388 ЦК України щодо неможливості витребування від добросовісного набувача майна, що було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

За ст.ст. 202, 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до вимог ст. ст. 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 р. у справі № 5-140цс14).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Оскільки, ОСОБА_1 своє майно не відчужувала, а воно вибуло з її власності не з її волі, а на підставі неправомірного здійсненого запису про перехід права власності на померлу особу ОСОБА_7 на підставі судового рішення яке судом не ухвалювалось, та в подальшому було відчужено особою, яка не мала права на її відчуження, позивач має право витребувати це майно від добросовісного набувача з підстав передбачених статтею 388 ЦК України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Витребувати від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою АДРЕСА_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 31 липня 2019 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: О. В. Крилова

О. З. Поляков