________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8605/18
Провадження № 2/520/669/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2019 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

представника позивача Ніколаєва В.О.,

представника відповідача АТ «АЛЬФА-БАНК» - Байрамова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_5, третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Носенко Олександр Володимирович про визнання окремих положень договору іпотеки недійсними,

ВСТАНОВИВ:

09 липня 2018 року позивач звернулась до суду з позовом та просила визнати недійсним пункт 12.3 із підпунктами 12.3.1 та 12.3.2 Іпотечного договору № 1501/0508/71-103-Z-1 від 30.05.2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «СВЕДБАНК» та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. та зареєстрованим в реєстрі за №3056.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що з 01.08.1981 року і по теперішній час вона та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі, 30.05.2008 року, в період шлюбу відповідач ОСОБА_5 уклав договір купівлі-продажу нерухомого майна: квартири АДРЕСА_2

30.05.2008 року між ОСОБА_5 і ВАТ «Сведбанк» був укладений іпотечний договір про передачу вищевказаної квартири в іпотеку. Позивачці було відомо про укладення цього договору, однак, вона не була ознайомлена з умовами оспорюваного договору.

Посилаючись на те, що вона не була стороною договору і не давала згоди на його укладення, іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, які на її думку порушують її право власності, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 17.07.2018 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання. Також задоволено клопотання позивача ОСОБА_3 про витребування доказів, витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Носенка Олександра Володимировича копію нотаріальної справи по посвідченню Іпотечного договору № 1501/0508/71-103-Z-1 від 30.05.2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «СВЕДБАНК» та ОСОБА_5, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 3056. У задоволенні заяви позивача ОСОБА_3 про забезпечення позову - відмовлено.

В подальшому ухвалою суду від 03 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» - ОСОБА_2 у задоволенні позову просив відмовити, вказуючи на безпідставність позовних вимог.

Інші сторони по справі у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 01 серпня 1981 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб НОМЕР_1.

30.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 1501/0508/71-103, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 104000 дол. США на строк до 30.12.2025 року включно та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язався повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення кредиту.

Згодом, 07.06.2010 року між ПАТ Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 та договір про внесення змін та доповнень № 2 до кредитного договору № 1501/0508/71-103 від 30.05.2008 року.

В забезпечення виконання зобов'язання між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 30.05.2008 року було укладено договір поруки № 1501/0508/71-103-Р-1, відповідно до якого поручитель зобов'язується перед Банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих Банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 1501/0508/71-103 від 30.05.2008 року.

Крім того, в забезпечення виконання умов кредитного договору, 30.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 був укладений Іпотечний договір №1501/0508/71-103-Z-1, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №3056. За умовами даного договору в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_2.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами.

В свою чергу, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором.

Згідно вищезазначеного угод (договорів) відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором № 1501/0508/71-103 від 30.05.2008 року, що було укладено між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5, на користь ПАТ «Альфа-Банк»

Через неналежне виконання умов кредитного договору у ОСОБА_5 та ОСОБА_3 виникла заборгованість, у зв'язку з чим 22 грудня 2014 року ПАТ «Альфа-банк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з відповідним позовом про стягнення.

Так, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.04.2016 року, справа № 520/17673/14-ц, позов публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором № 1501/0508/71-103 від 30.05.2008 року у розмірі 1 150 340, 24 року.

Також судом встановлено, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/7453/15-ц за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», за участю третьої особи ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року позов задоволено, визнано Договір поруки № 1501/0508/71-103-Р-1 від 30 травня 2008 року укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 припиненим з 07 червня 2010 року; стягнуто з ПАТ «Сведбанк» на користь держави судовий збір в сумі 243, 60 гривень.

Проте, постановою колегії суддів апеляційного суду Одеської області від 24.05.2018 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2016 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», за участю третьої особи ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою - відмовлено.

У відповідності до ч. 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що вона ніколи не надавала своєму чоловіку ОСОБА_5 ані усної ані письмової згоди на укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, ані у вигляді окремого договору, ані у вигляді застереження в іпотечному договорі, щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2, що є їх спільною сумісною власністю. А від так, вважає недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пункті 12.3 із підпунктами 12.3.1 та 12.3.2 Іпотечного договору № 1501/0508/71-103-Z-1 від 30.05.2008 року.

Одна,к суд не погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (чинній в редакції на час укладання іпотечного договору) Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Вбачається, що сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу

Відповідно до п. 12 Іпотечного договору передбачено, що за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: Пункт 12.1 За рішенням суду. Пункт 12.2 У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису Іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості Іпотекодавця за Основним зобов'язанням, а саме: заяву про невиконання Іпотекодавцем умов Основного зобов'язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього Договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику даного Договору, який після нотаріального посвідчення буде видано Іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено Іпотекодавцем виключно в судовому порядку.

У п. 12.3 договору іпотеки зазначено, що згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке викладене в п. 12.3.1 та п. 12.3.2 цього Договору.

В пункті 12.3.1 сторони погодили, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку передбаченому чинним законодавством України. При цьому, вважається, що Предмет іпотеки набувається у власність Іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття Іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на Предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому Сторони домовляються, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається Іпотекодержателем. При оцінці Предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки.

Якщо фактичний розмір заборгованості Іпотекодавця за Основним зобов'язанням меншин за вартість, що вказана у висновку незалежного експерта-суб'єкта оціночної діяльності. Іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок Іпотекодавця протягом 60 (шестидесяти) робочих днів з моменту набуття у власність Предмета іпотеки. Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України "Про іпотеку" свідчать, що право Іпотекодержателя зареєструвати право власності на Предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п.12.3. цього Договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на Предмет іпотеки може бути оскаржене Іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобов'язання; або Пункту 12.3.2 Продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку" за ціною, що буде встановлена, відповідно до висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, компетентність якого підтверджується сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому Сторони доловлюються, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається Іпотекодержателем.

Для реалізації Іпотекодержателем права звернути стягнення на Предмет іпотеки способом, визначеним попереднім абзацом п.п. 12.3.2. цього Договору, Іпотекодавець керуючись ст.237-239 Цивільного кодексу України, доручає Іпотекодержателю отримувати витяги з Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо Предмету іпотеки, а також представляти інтереси Іпотекодавця в усіх державних органах, органах місцевого самоврядування, бюро технічної інвентаризації, установах, організаціях та підприємствах Незалежно від форми їх власності, у відносинах з будь-якими фізичними та юридичними особами (незалежно від їх форм власності) з питань, пов'язаних із Предметом іпотеки, підписувати відповідні заяви та запити, а також отримувати будь - які документи відносно Предмета іпотеки.

При цьому Іпотекодавець свідчить, що для виконання Іпотекодержателем дій, визначених попереднім абзацом п.п.12.3.2. цього Договору, будь-якої окремої довіреності не вимагається.

Позивач зазначає, що вона не надавала окремої нотаріально - засвідченої згоди на укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя викладеного в пунктах 12.3., 12.3.1.,12.3.2. іпотечного договору, тому вказані умови іпотечного договору є недійсними.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Отже, укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

На виконання вимог ухвали суду від 17 липня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенко О.В. було надано належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо укладення іпотечного договору № 1501/0508/71-103-Z-1 від 30 травня 2008 року.

З матеріалів цієї справи вбачається, що 30 травня 2008 року приватним нотаріусом засвідчено справжність підпису ОСОБА_3 в заяві, в якій вона дає згоду на укладання та підписання її чоловіком ОСОБА_5 з Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» договору іпотеки придбаної ним в період шлюбу з нею на сумісно набуті грошові кошти житлової квартири АДРЕСА_2 на умовах за його власним розсудом.

Суд вважає, що в такому випадку позивачем була надана згода на укладання договору іпотеки на відомих їй умовах, що підтверджується її заявою, волевиявлення було вільним, тому підстави для визнання недійсними п.п. 12.3., 12.3.1.,12.3.2. Іпотечного договору відсутні.

Відсутність укладення застереження, яке міститься в договорі іпотеки, у формі окремого нотаріально посвідченого правочину також не є підставою для визнання недійсними умови правочину.

Посилання позивача на те, що їй не було відомо про умови договору, які передбачать право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку спростовуються заявою від 30 травня 2008 року, яка нотаріально посвідчена. У цій заяві позивач надала згоду своєму чоловікові на передачу в іпотеку квартири на умовах за його розсудом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 13 ч. 3 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до частини 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надала суду належних і допустимих доказів в обґрунтування заявлених нею позовних вимог, а саме: в чому полягає порушення її прав та законних інтересів.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, через їх безпідставність та необґрунтованість.

Керуючись статтями 203, 215, 219, 572, 575, 578 ЦК України, статтями 60, 61, 65 СК України, статтями 36-38 Закону України «Про іпотеку», статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 133-142, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», ОСОБА_5, третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Носенко Олександр Володимирович про визнання окремих положень договору іпотеки недійсними - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 12 лютого 2019 року