Постанова

Іменем України

09 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 490/5811/16-ц

провадження № 61-28102св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

треті особи: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївської області, Миколаївська міська рада, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року у складі судді Мамаєвої О. В. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 22 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Бондаренко Т. З., Темнікової Т. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

06 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідачів, в якому просила відновити становище, яке існувало до вчинення ОСОБА_2 самочинного будівництва шляхом знесення останнім сараю розмірами 4,67 х 2,38 м на АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що позивач є власником 3/20 часток у праві власності на домоволодіння, господарські та побутові споруди на АДРЕСА_2 розташованих на земельній ділянці загальною площею 1022 кв. м, що рішенням міської ради від 21 вересня 1951 року передана в користування і до теперішнього часу між співвласниками домоволодіння, розміщеного на цій земельній ділянці, не поділена. Відповідно до розпорядження адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 27 грудня 2011 року позивачу на праві власності належали сараї літ. О, Н, які були знесені, та на їх місці ОСОБА_2 збудував нове господарське приміщення розміром 4,67х2,38 м з порушенням статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яке є самочинно збудованим.Даний об`єкт порушує право позивача на спільне з іншими особами користування земельною ділянкою, на якій він збудований.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суду не надано доказів бажання відповідачів визнати за ними право власності на самочинне будівництво, а також доказів того, що вказаним самочинним будівництвом порушені права позивача як землекористувача спірної земельної ділянки. ОСОБА_3 має також право користування спірною земельною ділянкою.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 22 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що захист порушеного права ОСОБА_1 щодо відновлення становища шляхом знесення спірного сараю з посиланням на те, що сарай побудований на місці знесених сараїв, що належали позивачу, є необґрунтованим, оскільки підстави позову не знайшли підтвердження в ході розгляду справи. Відсутні докази будівництва сараю саме на місці знесених сараїв. Окрім того, знесення побудованого сараю відповідачами не відновить порушених прав позивача на сараї літ. О та літ. Н. На захист прав щодо відновлення своїх сараїв позивач вже зверталася до суду та є рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2013 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2013 року, про відмову в задоволенні позову за недоведеністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_8 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 22 вересня 2017 року, справу направити до суду апеляційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 28 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 січня 2018 року справу № 490/5811/16-ц і матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, щофакт будівництва відповідачами сараю на місці, де були розташовані сараї позивача, підтверджено листом Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 13 жовтня 2017 року. Цей факт, а також факт знесення її сараїв, є достатніми підставами для задоволення її позову. Позивач є користувачем земельної ділянки, на якій розміщено об`єкт самочинного будівництва, що дає право позивачу вимагати його знесення. Суди зробили неправильний висновок про відсутність порушення права позивача.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судами

Позивач є власником 3/20 часток у праві власності на домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами на АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 24 березня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р. В., реєстровий № 1516. Право власності позивача на зазначену частку у праві власності на домоволодіння з господарськими та побутовими спорудами зареєстровано 07 квітня 2005 року.

Розпорядженням адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 27 грудня 2011 року № 902-р «Про готовність до експлуатації сараїв на АДРЕСА_2 » визнано готовими до експлуатації сарай літ. Л (2,0х2,62), сарай літ. О (3,21х2,30), сарай літ. Н (2,70х1,27), розташовані за вказаною адресою.

Відповідно до повідомлення БТІ від 24 листопада 2016 року співвласниками домоволодіння на АДРЕСА_2 станом на 28 грудня 2012 року були ОСОБА_4 - 3/20 частки у праві власності; ОСОБА_1 - 3/20 частки у праві власності; ОСОБА_5 - 3/20 частки у праві власності. В окремі адреси виділено: ОСОБА_3 - 1/10 частка у праві власності на АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 - 2/10 частка у праві власності на АДРЕСА_3 , ОСОБА_7 - 1/4 частка у праві власності на АДРЕСА_4

Земельна ділянка загальною площею 1 022 кв. м на АДРЕСА_2 рішенням міськради від 21 вересня 1951 року передана в користування землекористувачам та до теперішнього часу між сторонами не встановлено порядок користування нею.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2013 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради про зобов`язання відновити знесені господарчі нежитлові об`єкти та стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2013 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2013 року залишено без змін.

Актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм державних стандартів і правил від 25 січня 2014 року встановлено, що на АДРЕСА_1 . розташований двоповерховий житловий будинок, який належить ОСОБА_3 . Відповідно до акту адміністрації Центрального району м. Миколаєва від 27 березня 2013 року біля житлового будинку за вказаною адресою збудовано сарай розміром 4,67х2,38 м, який знаходиться в користуванні ОСОБА_2

Приписом про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 25 січня 2014 року № 26 встановлено виконання будівельних робіт з будівництва сараю розміром 4,67х2, 38 м на АДРЕСА_1 без повідомлення про початок виконання зазначених робіт, та висунута вимога до ОСОБА_2 щодо усунення порушення містобудівного законодавства у сфері містобудівельної діяльності шляхом оформлення документів на об`єкт «Будівництво сараю за адресою: АДРЕСА_1 » які надають право на виконання будівельних робіт терміном до 26 травня 2014 року.

Постановою по справі про адміністративне правопорушення від 05 лютого 2014 року № 20 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме у виконанні будівельних робіт з будівництва вказаного сараю без повідомлення про початок їх виконання.

Постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 23 жовтня 2014 року задоволено позов ОСОБА_2 до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області та скасовано постанову від 05 лютого 2014 року № 20.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 року скасовано постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2014 року та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Актом, складеним 02 лютого 2017 року у складі начальника відділу комунального господарства і благоустрою управління комунального господарства адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, головного спеціаліста юриста адміністрації Центрального району, головного спеціаліста управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради при візуальному обстеженні території двору житлового будинку по АДРЕСА_2 встановлено, що дійсно в куті двору між дерев`яними сараями та двоповерховим житловим будинком збудовано одноповерхову капітальну будівлю господарського призначення, приблизно розміром 2х5 кв. м. Зі слів ОСОБА_11 з`ясовано, що дана одноповерхова будівля збудована сусідом ОСОБА_3 на місці належних ОСОБА_1 сараїв.

Відповідно до повідомлення Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 13 жовтня 2017 року за даними первинних технічних інвентаризацій існував дерев`яний сарай літ. К. При проведенні технічної інвентаризації 1978 року на місце сараю літ. К побудовані дерев`яні сараї літ. О та літ. Н, які на підставі розпорядження адміністрації Центрального району від 27 грудня 2011 року № 902-р визнані готовими до експлуатації. За даними останньої технічної інвентаризації у липні 2012 року сараї літ. О та літ. Н знесені та побудований новий кам`яний сарай.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частині першій статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості належить до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому підставою позову є обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача, предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У статті 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір

Таким чином, саме на позивача нормами процесуального права покладений обов`язок надавати докази на обґрунтування позовних вимог, у тому числі щодо факту порушення прав позивача та особи, яка їх порушила, тоді як суд відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу не наділений повноваженнями щодо збирання доказів у позовному провадженні за власною ініціативою.

Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо відновлення становища шляхом знесення спірного сараю, побудованого іншими землекористувачами на місці знесених сараїв позивача, є необґрунтованою, оскільки не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи.

Доводи касаційної скарги про те, що факт розміщення спірного сараю на місці розташування знесених сараїв позивача підтверджується листом Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 13 жовтня 2017 року спростовуються змістом цього листа, який не містить інформації про місце розташування спірного сараю.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, обґрунтовано зазначив, що знесення побудованого сараю відповідачами не відновить порушених прав позивача на сараї літ. О та літ. Н., а також що позивачу рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2013 року, відмовлено в задоволенні позову щодо захисту прав щодо відновлення її сараїв за недоведеністю.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права, що обумовлюють скасування оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами першої і апеляційної інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 22 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов