Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 240/197/17

провадження № 61-32979 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Курило В. П., Космачевської Т. В., Новосядлої В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що йому на праві власності належить земельна ділянка, площею 11,83 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Мирнодолинської сільської ради Олександрівського району Донецької області. Зазначену земельну ділянку він передав ОСОБА_3 в строкове платне користування на 15 років на підставі договору оренди від 26 грудня 2011 року № 172. ОСОБА_3 з 2014 року зобов`язання щодо сплати орендної плати систематично не виконує, з 2011 року не обробляє земельну ділянку, а в березні 2017 року звернулась до нього з проханням надати згоду на укладення нею договору суборенди земельної ділянки у зв`язку з неспроможністю самостійно обробляти та виконувати зобов`язання за договором оренди земельної ділянки.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов договору оренди земельної ділянки, а саме у зв`язку з систематичною несплатою орендної плати за землю та неспроможністю відповідача самостійно обробляти земельну ділянку, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог, просив розірвати договір оренди землі від 26 грудня 2011 року № 172 та стягнути з відповідача орендну плату за землю за 2014-2016 роки у розмірі, передбаченому пунктом 9 договору, що складає три проценти від грошової оцінки земельної ділянки, з урахуванням індексу інфляції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 20 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано договір оренди землі № 172, укладений 26 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за 2014 рік у розмірі 4 354,60 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що припинення орендарем господарської діяльності щодо цільового використання орендованої земельної ділянки свідчить про невиконання відповідачем обов`язків, передбачених договором оренди землі, що є підставою для його розірвання. Суд також зазначив, що передача третім особам - ОСОБА_4 функцій з обробітку земельної ділянки виходить за межі господарської діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем, що також є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки. Умовами договору передбачено обов`язок ОСОБА_3 здійснювати плату саме за користування земельною ділянкою, а тому оскільки позивач у 2015-2016 роках вилучив земельну ділянку з користування орендаря та самостійно її обробляє, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню орендна плата лише за 2014 рік у розмірі 4 354,60 грн, у зв`язку з чим вважав необгрунтованими вимоги

ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі з підстав систематичної несплати відповідачем орендної плати.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 20 червня 2017 року в частині позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24, 25 цього Закону та умовами договору, у разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. На момент укладення спірного договору оренди землі умови використання та цільового призначення земельної ділянки, яка передається в оренду, та умови збереження стану об`єкта оренди вважались істотними умовами договору оренди землі. Договір оренди земельної ділянки може бути розірвано в односторонньому порядку з підстав її використання орендарем не за цільовим призначенням внаслідок істотного порушення умов договору, що призвело до випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди. Саме по собі нецільове використання, як і взагалі невикористання за призначенням земельної ділянки не може бути підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки. Ураховуючи, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що тривалим невикористанням належної йому земельної ділянки сільськогосподарського призначення, відповідач як орендар, порушила істотні умови договору, що призвело до порушення режиму використання земельної ділянки, забур`янення тощо, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про розірвання спірного договору оренди землі. Крім того, апеляційний суд вказав на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, пославшись, як на підставу розірвання договору оренди землі, на неспроможність відповідачем самостійно здійснювати обробіток переданої їй в оренду земельної ділянки та передачу нею права здійснювати господарську діяльність на земельній ділянці своєму чоловіку без погодження з орендодавцем.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У вересні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року та залишити в силі рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 20 червня 2017 року.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на необгрунтованість висновку апеляційного суду про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки судом на підставі наданих позивачем доказів було встановлено, що ОСОБА_3 у зв`язку з неспроможністю самостійно обробляти надану їй в оренду земельну ділянку передала її в користування своєму чоловікові без погодження з орендодавцем, що нею не заперечувалося. Крім того, апеляційний суд не звернув увагу, що відповідач з 2011 року систематично не сплачувала орендну плату за користування земельною ділянкою, що також є підставою для його розірвання.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

31 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати за земельну ділянку, а тому рішення судів у цій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 11,83 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Мирнодолинської сільської ради Олександрівського району Донецької області, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , виданим 26 травня 2008 року.

26 грудня 2011 року між ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди землі № 172, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, площею 11,83 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , для сільськогосподарського товарного виробництва, яка знаходиться на території Мирнодолинської сільської ради Олександрівського району Донецької області, зареєстрований у Олександрівському районному відділі Донецької регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 26 грудня 2011 року за

№ 00172.

За змістом пунктів 8, 9, 10, 11 договору оренди землі від 26 грудня 2011 року договір укладено на 15 років, орендна плата вноситься орендарем протягом року, починаючи з 01 вересня поточного року, у розмірі не менше трьох процентів від грошової оцінки земельної ділянки. Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції.

Згідно з пунктами 15, 16 договору оренди земельна ділянка передається в оренду для вирощування товарної сільськогосподарської продукції; цільове призначення земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Протягом 2014-2016 років відповідач не користувалась переданою їй в оренду земельною ділянкою.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі», зараз і надалі в редакції чинній на момент укладення договору оренди, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За змістом статті 13 Закону України «Про оренду землі» за умовами договору оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Частиною першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону «Про оренду землі», орендодавець має право вимагати від орендаря безпосереднього використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди, що означає безпосереднє здійснення господарської діяльності самим орендарем.

Права та обов`язки орендаря визначені у статті 25 Закону України «Про оренду землі», зокрема, право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. До обов`язків орендаря входить, зокрема, приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору, як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається судом виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду України викладений в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13.

Установивши на підставі наявних у справі доказів, у тому числі пояснень свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що відповідач ОСОБА_3 порушила свої зобов`язання, як орендаря земельної ділянки, зокрема повністю усунулася від безпосереднього використання земельної ділянки за призначенням, її обробітку, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що припинення орендарем діяльності з безпосереднього цільового використання земельної ділянки є істотним порушенням відповідачем умов укладеного договору оренди землі, що позбавляє позивача отримувати очікувану орендну плату при укладенні цього договору та є підставою для його розірвання.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у 2017 році ОСОБА_3 зверталась до орендодавця за наданням згоди на передачу орендованої нею земельної ділянки в суборенду третім особам, посилаючись на неспроможність самостійно її обробляти, що також свідчить про те, що відповідач позбавлена можливості усунути порушення права ОСОБА_1 , як орендодавця, на безпосереднє використання належної йому земельної ділянки за цільовим призначенням відповідно до умов договору оренди землі.

Щодо виходу судом першої інстанції за межі позовних вимог

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання спірного договору оренди землі, суд першої інстанції вказав, що передача третім особам

( ОСОБА_4 ) функцій з обробітку земельної ділянки виходить за межі господарської діяльності, яку може здійснювати орендар без погодження з орендодавцем, що також є підставою для розірвання договору оренди земельної ділянки.

Ураховуючи, що позивач не посилався на вказані обставини, як на підставу розірвання договору оренди землі, апеляційний суд правильно вказав, що суд першої інстанції, обгрунтовуючи свої висновки про задоволення вимог про розірвання договору оренди землі, в тому числі з наведених підстав, вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав порушення орендарем цільового використання земельної ділянки, передбачене статтею 24 Закону «Про оренду землі», та у зв`язку з порушенням орендарем обов`язку щодо безпосереднього використання земельної ділянки з передачею цих функцій третім особам, передбачене статтею 25 зазначеного Закону, є двома різними самостійними підставами розірвання договору оренди земельної ділянки.

Однак, зазначені порушення суду першої інстанції,не призвели до неправильного вирішення спору, а відтак не можуть бути підставою для скасування правильного по суті та справедливого судового рішення.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, що підлягають застосуванню,надав належну оцінку зібраним у справі доказам та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог

ОСОБА_1 , тоді як апеляційний суд, здійснивши фактичну переоцінку наявних у справі доказів, помилково скасував судове рішення, яке є справедливим та відповідає закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року підлягає скасуванню, з залишенням у силі рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 20 червня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2017 року скасувати, рішення Олександрівського районного суду Донецької області від 20 червня 2017 року залишити в силі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик