Справа № 717/660/19
РІШЕННЯ
09.12.2019 року смт. Кельменці
Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді Телешмана О.В.,
з участю секретаря судових засідань Дєдової В.С.,
позивач - ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася,
представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання з`явилася,
відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився,
представник відповідача ОСОБА_4 в судове засідання з`явилася,
Представник позивача ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просить:
ухвалити рішення яким визнати квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат загальною площею 65.50 кв.м., в тому числі житловою площею 34,50 кв.м. приватною власністю позивача ОСОБА_1 , оскільки була придбана за її власні кошти та стягнути з відповідача судові витрати
Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просить:
визнати за ним, ОСОБА_3 , жителем
реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 паспорт серія НОМЕР_2 , право власності на Ѕ ідеальної частки квартири загальною площею 67.1 кв.м ,житловою площею 44,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: площа АДРЕСА_3 .
визнати за ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 АДРЕСА_3 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 паспорт серія НОМЕР_4 право власності на Ѕ ідеальної частки квартири загальною площею 67.1 кв.м ,житловою площею 44,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: площа АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_1 понесені ним судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання нерухомого майна набутого у шлюбі особистою приватною власністю дружини та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частку квартири, суд -
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала повністю, зустрічний позов не визнала повністю та пояснила, що позивач ОСОБА_1 , перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 6 травня 1995 року до моменту розірвання шлюбу. 14 жовтня 2006 року позивачем було придбано за власні кошти квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат загальною площею 65.50 кв.м., в тому числі житловою площею 34,50 кв.м. Дана квартира є об`єктом особистої приватної власності, відповідно до ст. 57 СК України з наступних підстав.
Відповідно до ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Але з 1 вересня 2000 року позивач ОСОБА_1 не проживала з відповідачем, а проживала та працювала в Італії, що підтверджується відповідними письмовими доказами та письмовими підтвердження громадянина Італії, в яких він попереджений за неправдиві свідчення. З 2000 року припинились відносини між позивачем і відповідачем як подружжя, оскільки, кожен з них мав власний побут, остаточно втратились взаєморозуміння. Позивач не подавала на розлучення тільки у зв`язку із тим, що відповідач погрожував їй, що якщо ОСОБА_1 подасть на розлучення, то він позбавить її батьківських прав щодо сина. Все спілкування подружжя обмежувалось питаннями проживання та утримання неповнолітнього сина.
Крім того, спірне майно придбано позивачем за власні кошти, які вона заробила, працюючи з 2000 року в Італії. Квартира фактично була придбана за 30 тисяч Євро, які належали позивачу.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 2 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, відповідно до положень статей 57 СК України, майно, набуте під час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, не належить до спільної сумісної власності. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Однак, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Відповідно до письмових доказів відповідач не мав достатнього доходу, щоб придбати спірне майно, а також відповідач не довів, що він брав участь у веденні спільного господарства та надавав кошти на придбання майна.
Представник відповідача ОСОБА_4 позов не визнала повністю, зустрічний позов підтримала повністю та пояснила, що 14 жовтня 2006 року, тобто під час зареєстрованого шлюбу позивач та відповідач придбали на підставі договору купівлі - продажу квартиру, тобто набули у спільну сумісну власність, нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 67.10 кв.м. та житловою площею 44.2 кв.м., що підтверджується договором купівлі - продажу квартири виданого ОСОБА_5 приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області.
Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
З позовної заяви позивача про розірвання шлюбу, яка підписана нею особисто та яка знаходиться в матеріалах цивільної справи № 717/1937/14-ц та яка досліджена судом вбачається, що позивач ОСОБА_1 при подачі позовної заяви про розірвання шлюбу власноручно підписала дану заяву, в які зазначила, що з відповідачем вони не проживають та не ведуть спільного господарства з 2013 року, а не так як стверджує представник позивача - з 1 вересня 2000 року.
Крім того, судом досліджено письмову згоду відповідача на придбання спірної квартири, що також було відомо позивачу та з якої вбачається, що відповідач дав згоду на придбання позивачем спірної квартири за спільні кошти подружжя.
Не відповідає дійсності і та обставина, що відповідач не мав належних доходів для придбання квартири, оскільки він працював і отримував заробітну плату, що підтверджено відповідними письмовими доказами, які дослідженими судом. Отриману заробітну плату відповідач витрачав на сімейні потреби, в тому числі на утримання та ремонт спірної квартири. Син позивача та відповідача проживав з відповідачем, який здійснював його догляд та займався його вихованням, що підтвердив їх син, як свідок.
Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Позивач ОСОБА_1 не визнає право спільної сумісної власності відповідача ОСОБА_3 на вказане вище спірне майно, тому відповідач був вимушений звернутися із зустрічним позовом, оскільки спірна квартира належить йому на праві спільної сумісної власності з позивачем, як така що придбана в шлюбі за спільні сумісні кошти.
Підстави позовів. Первісний позов заявлений з тих підстав, що позивач придбала спірну квартиру за особисті кошти, в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, хоча в період, коли фактично з відповідачем не проживала однією сім`єю, не мала спільного побуту та спільного сімейного бюджету, тому спірна квартира є її приватною власністю. Відповідач пред`явив зустрічний позов, з тих підстав, що позивач не визнає його право власності на Ѕ частки спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю його та позивача.
Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 6 травня 1995 року у Вовчинецькій сільській раді Кельменецького району Чернівецької області, який був розірваний рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 17.12.2014 року, що підтверджується матеріалами цивільної справи №717/1937/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, які досліджені судом.
14 жовтня 2006 року позивач ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 , перебуваючи в шлюбі, придбали нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 67.10 кв.м. та житловою площею 44.2 кв.м., що підтверджується, договором купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області 14.10.2006 року Лакустою В.І., копією технічного паспорта на квартиру, виготовленого КП «Кельменецьке РБТІ» та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №164886986 від 25.04.2019 року, які досліджені судом.
Згідно ст. 60 СК України ( в редакції, чинній на момент виникненя спірних правовідносин, тобто в момент укладення договору купівлі продажу спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1-3 ст.61 СК України ( в редакції на момент виникненя спірних правовідносин, тобто в момент укладення договору купівлі продажу спірної квартири) об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Враховуючи викладене вище, суд вважає, що зазначене вище майно - квартира загальною площею 67.1 кв.м ,житловою площею 44,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: площа АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 .
Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.
Тому, суд вважає, що частки позивача та відповідача в даному майні є рівними і становлять по Ѕ частки.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Таким чином, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 67.10 кв.м. та житловою площею 44.2 кв.м. і кожному з них належить по Ѕ частки даної квартири.
Відповідно до ч.1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Позивач ОСОБА_1 не визнає право власності відповідача ОСОБА_3 Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 67.10 кв.м. та житловою площею 44.2 кв.м., що надає право відповідачу ОСОБА_3 пред`явити позов про визнання його права власності на спірне майно.
Суд відхиляє доводи представника позивача ОСОБА_2 та докази у вигляді документів про грошові перекази, отримані позивачем як заробітна плата і за які, за твердженням представника позивача, була придбана спірна квартира, як підтвердження тієї обставини, що позивач ОСОБА_1 є власником цілої частки спірної квартири, так як відповідно до ч.1-3 ст. 61 СК України ( в редакції, чинній на момент виникненя спірних правовідносин, тобто укладення договору купівлі продажу спірної квартири) об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
З наданих представником позивача документів про переказ коштів позивачем ( Т.1 а.с. 27,31,33,43,45,47, 128 ) які досліджені судом, вбачається, що дані кошти відправляла переказом позивач ОСОБА_1 , а отримував їх в Україні відповідач ОСОБА_3 , який перебував з позивачем на той час в шлюбі, тобто дані докази, надані представником позивача, вказують на те, що дані кошти були внесені позивачем до сімейного бюджету позивача та відповідача. Також дані докази, надані представником позивача, спростовують твердження представника позивач про те, що позивач та відповідач не підтримували сімейні стосунки та не мали спільного сімейного бюджету.
Крім того, з показань свідка ОСОБА_6 , вбачається, що позивач та відповідач є його рідними батьками. Позивач ОСОБА_1 дійсно працювала тривалий час за кордоном, приблизно з 2000 року. З 2006 по 2008 року він з батьком проживали в квартирі АДРЕСА_1 . Батько сказав, що вони з матір`ю придбали цю квартиру і вони тепер будуть жити тут, так як він навчався в смт. Кельменці і з села було складно доїжджати на навчання. Батько здійснював ремонт квартири, мати передавала з за кордону кошти та матеріали для ремонту. До 2013 році в них були в сім`ї нормальні сімейні стосунки. Мати спілкувалася з батьком, коли приїжджала з за кордону, то вони всі проживали в с. Вовчинець Кельменецького району, де мають господарство. Коли батьки в 2013 році розлучились це стало для нього несподіванкою, так як раніше нічого не вказувало на те, що батьки не будуть жити сім`єю. Коли мати приїжджала додому, вона проживала з ними в с. ОСОБА_7 , де вони раніше проживали з батьком.
Суд відхиляє доводи представника позивача ОСОБА_2 та докази у вигляді показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , як докази того, що позивач та відповідач спільно не проживали, що позивач ОСОБА_1 під час приїздів з за кордону не проживала з відповідачем ОСОБА_3 і спірну квартиру купила для себе за кошти, які заробила за кордоном з огляду на таке.
Так, показаннями свідка ОСОБА_6 спростовуються показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які є близькими родичами позивача ОСОБА_1 рідні брат та сестра і їх подружжя, що позивач та відповідач спільно не проживали, що позивач ОСОБА_1 під час приїздів з за кордону не проживала з відповідачем ОСОБА_3 і спірну квартиру купила для себе за кошти, які заробила за кордоном, так як вказані вище свідки, на відміну від свідка ОСОБА_6 , який є рідним сином позивача та відповідача, не були членами сім`ї позивача. Також дані свідки підтвердили, що позивач ОСОБА_1 кошти для придбання квартири переслала грошовим переказом, який отримав в м. Чернівці відповідач ОСОБА_3 , який передавав певні кошти продавцю спірної квартири. Крім того, вказані вище свідки дізнавалися про взаємовідносини та сімейні стосунки позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 зі слів позивача ОСОБА_1 .
Крім того, позивач та її представник в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що договір купівлі продажу спірної квартири був укладений лише у власних інтересах позивача, а не в інтересах сім`ї.
Зокрема, з договору купівлі - продажу спірної квартири, посвідченого 14.10.2006 року приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області Лакустою В.І. вбачається, що позивач ОСОБА_1 укладала договір за згодою відповідача ОСОБА_3 , про що зазначено в п.6 даного договору і нотаріусом позивачу при укладенні вказаного договору в п. 10 договору було роз`яснено зміст ст. 65 СК України, відповідно до ч.4 якої встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Крім того, з документів, на підставі, яких приватним нотаріусом Кельменецького районного нотаріального округу Чернівецької області Лакустою В.І. було посвідчено договір купівлі продажу спірної квартири та які досліджено судом (Т.2 а.с.54-65), вбачається, що відповідач ОСОБА_3 подавав нотаріусу відповідну згоду на купівлю позивачем спірної квартири, в якій зазначив, що квартира придбавається за грошові кошти, набуті подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі.
Також з показань свідка ОСОБА_6 вбачається, що він та його батько - відповідач ОСОБА_3 користувалися спірною квартирою і позивач не висловлювала заперечень, щодо користування даною квартирою відповідачем ОСОБА_3 .
Таким чином, сукупність вказаних вище доказів у своєму взаємозв`язку, досліджених судом, вказують на те, що позивач ОСОБА_1 при укладенні вказаного вище договору спірної квартири усвідомлювала, що кошти для придбання спірної квартири вона внесла в бюджет сім`ї і придбала спільну квартиру в інтересах сім`ї за грошові кошти, набуті подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі.
Позивач та її представник в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів, що позивач ОСОБА_1 придбала спірне майно за кошти, які належали їй особисто. Зокрема, в матеріалах справи відсутні, а позивачем та її представником не надано суду доказів, що спірне майно було придбано виключно за кошти, які належали особисто позивачу і які не були внесені позивачем до спільного сімейного бюджету.
Суд відхиляє доводи представника позивача ОСОБА_2 та докази у вигляді документів про доходи відповідача, як такі, що підтверджують неможливість заощадити на придбання спірної квартири, так як з даних документів ( а.с.196-200 Т.1) вбачається, що відповідач працював і отримував доходи у вигляді заробітної плати, а також, відповідно до ст. 60 СК України ( в редакції чинній на момент виникненя спірних правовідносин, тобто в момент укладення договору купівлі продажу спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Також суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не була позбавлена можливості звернутися до суду відповідно до ст.119 СК України із відповідною заявою чи позовом про встановлення режиму окремого проживання подружжя, якщо в дійсності позивач та відповідач не мали можливості чи не бажали проживати спільно, починаючи з 1 вересня 2000 року до моменту розірвання шлюбу.
Позивач та її представник в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів, що на час придбання спірного майна між позивачем та відповідачем був встановлений режим окремого проживання подружжя, наслідки якого встановлені ст.120 СК України.
Також позивач та її представник в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надали суду належних та допустимих доказів, що позивач визнає та не оспорює право власності відповідача на Ѕ частки спірного майна.
Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 не порушував право позивача ОСОБА_1 на спірне майно, а позивач ОСОБА_1 порушує право власності відповідача ОСОБА_3 на належну йому Ѕ частку спірної квартири, оскільки не визнає та оспорює його право власності на Ѕ частки спірного майна.
Отже, між позивачем та відповідачем склалися правовідносини з приводу права власності на нерухоме майно.
Враховуючи викладе, суд вважає, що в позові ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 слід відмовити повністю за безпідставністю, а зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 слід задовольнити повністю.
Суд вважає, що слід визнати за ОСОБА_3 , жителем АДРЕСА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків № НОМЕР_1 паспорт серія НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ ідеальної частки квартири загальною площею 67.1 кв.м ,житловою площею 44,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: площа АДРЕСА_3 .
Судом також встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с.9 Т.1) реєстрація права власності на спірну квартиру здійснено на ім`я позивача ОСОБА_1 .
В зв`язку з цим суд вважає, що вимога ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку спірної квартири є зайвою, так як цю вимогу фактично заявлено ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 не оспорював право власності відповідача ОСОБА_1 на Ѕ частку спірної квартири.
Тобто в позивача ОСОБА_1 існує право власності на Ѕ частку спірної квартири, яке ніким не оспорюється.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 76 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна. Відповідно до ч.2 ст. 76 ЦПК України якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.
Відповідач ОСОБА_3 сплатив судовий збір при поданні зустрічного позову в розмірі 768,40 грн. зазначивши свою згоду на визначення розміру судового збору судом в подальшому, так як на момент звернення до суду неможливо було визначити ціну позову. ( а.с. 136 Т.1).
Відповідно до висновку про вартість майна від 26.04.2019 року ( а.с.14 Т.1) вартість спірної квартири становить 436150 грн.
Сторони не оспорювали вказану вартість спірної квартири.
Отже, ціна зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на Ѕ частку майна подружжя становить 218076 грн.
Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_3 за подання позовної заяви про визнання права власності на Ѕ частку спірного майна повинен був сплатити 2180,75 грн. і недоплачений ОСОБА_3 судовий збір складає 1412,35 грн.
Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути на користь держави 1412,35 грн. недоплаченого судового збору.
Відповідно до ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача ОСОБА_1 слід стягнути на користь ОСОБА_3 2180,75 грн. судових витрат у вигляду судового збору
На підставі ст. ст. ст. 60,61,63, 65, 68-70, 119 СК України ст. 392 ЦК України, керуючись ст. ст. 2-13,76-80,133,137, 141,258, 259, 263-265, ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання приватною власністю позивача ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , що складається з трьох житлових кімнат загальною площею 65.50 кв.м., в тому числі житловою площею 34,50 кв.м., відмовити.
Зустрічний Позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_3 , жителем
АДРЕСА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 паспорт серія НОМЕР_2 ) право власності на Ѕ ідеальної частки квартири загальною площею 67.1 кв.м ,житловою площею 44,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: площа АДРЕСА_3 .
Стягнути відповідача ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 1412 (одну тисячу чотириста дванадцять) гривень 35(тридцять п`ять) копійок недоплаченого судового збору.
Стягнути з відповідача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь позивача ОСОБА_3 2180 (дві тисячі сто вісімдесят) гривень 75 (сімдесят п`ять) копійок судових витрат у вигляді судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України апеляційні скарги подаються учасниками справи через Кельменецький районний суд Чернівецької області.

Повне судове рішення складено 10.12.2019 року.

Суддя Телешман О.В.