Справа № 442/328/19 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/1647/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод та виселення без надання іншого житлового приміщення,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод та виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 06 квітня 2011 року він позичив ОСОБА_4 кошти в сумі 398 300 гривень, що по курсу НБУ на той час становило 35 000 євро.

З метою забезпечення виконання договору позики між позивачем та відповідачем було укладено 06 квітня 2011 року договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спарниняк Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №736, згідно умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку садовий будинок, що знаходиться під АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0922 га, кадастровий номер :01:065:0528, для обслуговування зазначеного будинку.

ОСОБА_3 заборгованих коштів не повернула.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2016 року було визнано за ним право власності на садовий будинок та земельну ділянку, які належали відповідачці по справі.

Після реєстрації права власності на садовий будинок та земельну ділянку - його представником 13 червня 2016 року було скеровано лист-прохання відповідачці про звільнення та виселення протягом місяця із садового будинку.

30 червня 2016 року він продав спірні садовий будинок та земельну ділянку ОСОБА_5 .

Однак ОСОБА_5 не зміг виселити відповідачку із будинку і 26 грудня 2018 року між ним та ОСОБА_5 було розірвано договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 30 червня 2016 року.

29 грудня 2018 року приватним нотаріусом Петрів В.Я. було проведено реєстрацію за ним садового будинку та земельної ділянки з одночасним поверненням йому коштів.

На даний час він є власником садового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням зазначених обставин позивач ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст.316, ч.1 ст.317, ст.391 ЦК України, ст.ст.109,158 ЖК України, ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» просив:

зобов"язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні садовим будинком, що знаходиться на АДРЕСА_2 та земельною ділянкою площею 0.0922 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 ;

виселети ОСОБА_3 із садового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_2 та земельною ділянкою площею 0.0922 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод та виселення без надання іншого житлового приміщення задоволено.

Зобов" язано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 не чинити першоди у користуванні та розпорядженні садовим будинком, що знаходиться на АДРЕСА_2 та земельною ділянкою площею 0.0922 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Виселено ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 із садового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_2 та земельною ділянкою площею 0.0922 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 сплачений останнім судовий збір в розмірі 1462.40 грн.

Рішення оскаржила ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі посилається на те, суд фактично виселив неповнолітніх дітей на вулицю, не зазначивши, в порушення ч. 2 ст. 109 ЖК постійне жиле приміщення, в якому повинні проживати неповнолітні діти.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що спірний садовий будинок був придбаний відповідачкою ОСОБА_3 не за рахунок позичених (кредитних) коштів, оскільки із договору дарування садового будинку та земельної ділянки від 10 березня 2009 року вбачається, що відповідачка прийняла цей будинок в дар (а.с. 45-46), а договір позики був укладений між нею та ОСОБА_1 06 квітня 2011 року, а також 23 травня 2014 року було укладено договір позики, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобов`язань за якими був переданий в іпотеку спірний будинок.

Оскільки спірний будинок не було придбано за кредитні кошти скаржник вважає, що в спірних правовідносин слід застосовувати норму ч. 2 ст. 109 ЖКУкраїни.

Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , щодо заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачка ОСОБА_3 не має права власності на спірний будинок під АДРЕСА_1 та земельну ділянку, а тому на вимогу власника ОСОБА_1 підлягає виселенню з даного будинку без надання іншого житлового приміщення.

З таким висновком суду погодитися не можна з наступних підстав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 травня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 звернуто стягнення на садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 0922 га, на якій розташовано будинок, припинено право власності ОСОБА_3 на вказану нерухомість та визнано право власності на будинок та земельну ділянку за ОСОБА_1

27 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, згідно з яким позивач придбав садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0, 0922 га, що розташована у вказаному товаристві. На підставі вказаного договору ОСОБА_5 зареєстрував право власності на придбану нерухомість.

Після реєстрації права власності на садовий будинок та земельну ділянку - його представником 13 червня 2016 року було скеровано лист-прохання відповідачці про звільнення та виселення протягом місяця із садового будинку.

30 червня 2016 року він продав спірні садовий будинок та земельну ділянку ОСОБА_5 .

Однак ОСОБА_5 не зміг виселити відповідачку із будинку і 26 грудня 2018 року між ним та ОСОБА_5 було розірвано договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 30 червня 2016 року.

29 грудня 2018 року приватним нотаріусом Петрів В.Я. було проведено реєстрацію за ним садового будинку та земельної ділянки з одночасним поверненням йому коштів.

На даний час відповідачка ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 хоча і зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 , однак спірний садовий будинок, використовують саме для постійного проживання.

За змістом частини другої статті 40 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Такий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року № 61-317цс18 не знайшла підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у згаданих рішеннях.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У даній справі ОСОБА_1 який придбав садовий будинок та земельну ділянку за рішенням судів, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник ОСОБА_3 , яка втратила право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

З усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою з авданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій, яка відповідає статті 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Разом з цим, право власності на спірний будинок ОСОБА_1 за рішеннями судів через невиконання ОСОБА_3 перед ним зобов`язань, які виникли з договору позики.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що спірний садовий будинок придбавався відповідачем ОСОБА_3 не за рахунок позичених (кредитних) коштів, оскільки зі змісту договору дарування садового будинку та земельної ділянки від 10 березня 2009 року вбачається, що остання прийняла цей будинок у дар, а договір позики був укладений між нею та ОСОБА_1 06 квітня 2011 року і тому не мав правових підстав для виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення.

Також відсутні докази того, що ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні його майном - садовим будинком, що знаходиться на АДРЕСА_2 та земельною ділянкою площею 0.0922 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

З урахуванням вищезазначеного апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 квітня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод та виселення без надання іншого житла - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1152 гривень 62 копійок судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 вересня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.