Справа № 128/1894/18
Провадження № 22-ц/801/1506/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 рокуСправа № 128/1894/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя - доповідач),

суддів Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Ганкіної І. А. від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

В липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив стягнути з ОСОБА_1 :

- 7400 грн 00 к. - боргу за договором позики;

- 25334 грн 00 к. - процентів;

- 970 грн 09 к. - інфляційні втрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 травня 2017 року ОСОБА_1 позичила у нього 7400 грн 00 к., які зобов`язувалася повернути до 30 травня 2017 року, з урахуванням процентів за 15 днів, в загальній сумі 8510 грн 00 к., про що власноручно написала розписку. Окрім того, ОСОБА_1 у разі неповернення грошових коштів до 30 травня 2017 року зобов`язувалася сплачувати 1 процент від залишку несплаченої суми позики за кожен день прострочення, однак дотепер суму позики не повернула, а лише сплатила проценти за користуванням позикою за період з 31 травня 2017 року по 16 серпня 2017 року в розмірі 6190 грн 00 к.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу з процентами в розмірі 33737 грн 00 к. та втрати від інфляції в розмірі 970 грн 09 к. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розписка ОСОБА_1 про отримання у позику у ОСОБА_2 7400 грн 00 к. та умови їх повернення перебуває у позивача, а тому це спростовує доводи відповідачки про повернення боргу. Суд першої інстанції не взяв до уваги доводи про те, що ОСОБА_1 сплатила майже всю суму боргу, окрім залишку в розмірі 1210 грн 00 к., тому що доказів на підтвердження цих обставин ОСОБА_1 не надала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що 6190 грн 00 к. сплачені нею позивачу на погашення тіла позики, а тому ОСОБА_2 не мав підстав зараховувати цю суму на погашення процентів за користування позикою. Суд першої інстанції не мав законних підстав стягувати з неї на користь позивача 1 процент за кожен день від простроченої суми в загальному розмірі 25334 грн 00 к., оскільки позивач не роз`яснював їй, що це за виплата і за умовами, викладеними у розписці, їй цього не зрозуміло.

Кім того, індекс інфляції позивачем розрахований в супереч приписам статтей 3, 4 Закону України «Про індексацію грошових коштів населення», а судом першої інстанції не застосовано позовну давність в один рік до цих вимог.

23 липня 2019 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою - третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 видала ОСОБА_2 боргову розписку, за якою зобов`язалась повернути до 30 травня 2017 року 7400 грн 00 к., а також проценти за користування коштами, а всього 8610 грн 00 к. У випадку невиконання зобов`язання зобов`язувалась сплачувати 1 процент від суми несплаченої заборгованості за кожен день прострочення (а. с. 11).

Відповідно до позовної заяви та досудової вимоги ОСОБА_1 в період з 16 травня 2017 року по 28 лютого 2018 року сплатила ОСОБА_2 6190 грн 00 к. в рахунок погашення зобов`язання за договором позики. Ця обставина визнається сторонами, а тому не підлягає доказуванню в силу приписів частини першої статті 82 ЦПК України.

Зі змісту розписки ОСОБА_1 видно, що за користування позикою встановлено проценти.

Логічний аналіз змісту розписки ОСОБА_1 та математичний розрахунок вказують на те, що за користування кредитом встановлено сплату 15 процентів за весь час дії договору (8510 грн 00 к. - обумовлена до повернення сума, мінус 7400 грн 00 к., отриманих ОСОБА_1 коштів, / 7400 х 100).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого видно як сам факт отримання позичальницею певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до частин другої, третьої статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Частина 2 статті 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, допустимим в сенсі частини 2 статті 78 ЦПК України доказом повернення боргу кредитору є наявність у боржника боргової розписки кредитора, або розписки про повернення суми боргу із зазначенням причин неможливості повернення боргової розписки, а відтак, оскільки боргова розписка перебуває у ОСОБА_2 , розписки про неможливість її повернення ОСОБА_1 не надала, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що зобов`язання ОСОБА_1 за договором позики вважати виконаним не можна.

Разом з тим, суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо умов договору позики в частині визначення процентів за користування позикою, їх розміру, порядку і строку нарахування, ототожнив проценти за користування позикою, як основне зобов`язання, обумовлене договором позики, та неустойку (пеню), як вид цивільно-правової відповідальності за порушення зобов`язання.

Так, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Розмір процентів за користування позикою визначено у договорі на рівні 15 процентів за весь період користування кредитом - 15 днів - з 16 травня 2017 року по 30 травня 2017 року, що становить 1110 грн 00 к. (7400 грн 00 к. х 15 процентів). Ця сума зазначена як основне зобов`язання і підлягала сплаті позикодавцеві у строк до 30 травня 2017 року.

Такий розмір, порядок та строк нарахування не суперечить законодавчому визначенню процентів та відповідає встановленому пунктом 3 статті 3 ЦК України принципу свободи договору.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, виходячи зі змісту розписки ОСОБА_1 , зобов`язання зі сплати 1 процента за залишок несплаченої суми позики за кожен день після 30 травня 2017 року (строку виконання основного зобов`язання за договором позики) є саме пенею - неустойкою, обчисленою у процентах від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення. Її розмір необхідно розрахувати з 31 травня 2017 року - наступного дня після настання строку виконання основного зобов`язання за договором і при цьому обов`язково має враховуватись сума залишку боргу в конкретний день, за який неустойка нараховується.

Як зазначив ОСОБА_2 у позовній заяві за період з 31 травня 2017 року по 16 серпня 2017 року ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу сплатила 6190 грн 00 к., однак ні конкретних дат, ні сум, які були сплачені, він не вказував, зазначивши лише, що зарахував ці кошти в рахунок погашення процентів за договором (розмір, яких, як зазначено вище становить 1110 грн 00 к.).

Виходячи зі змісту позовної заяви про те, що кошти сплачувались частинами, здійснити розрахунок залишку заборгованості, на який нараховується пеня, неможливо, а тому вважати доведеними позовні вимоги про стягнення пені, в розмірі 25334 грн 00 к., які позивач обрахував шляхом простого множення суми розміру отриманих ОСОБА_1 коштів на кількість днів з наступного після укладення договору до дня звернення з позовом за мінусом загальної суми, сплаченої відповідачкою на виконання зобов`язання за договором, не можна.

Для правильного (відповідно до закону та умов договору) розрахунку пені необхідно суму боргу за позикою разом із нарахованою пенею зменшити на розмір кожного конкретного платежу ОСОБА_1 за такою формулою (7400 грн 00 к. х 1 процент х Х днів прострочення - Х суми, сплаченої ОСОБА_1 (перший платіж). В подальшому неустойка обраховується, виходячи з розміру тіла позики, що залишилось, з урахуванням суми коштів, сплачених ОСОБА_1 на конкретну дату.

При цьому відповідно до приписів статті 534 ЦК україни сплачені кошти спочатку необхідно зарахувати на сплату пені та процентів, а потім на сплату тіла позики (основної суми заборгованості).

Отже, без даних про конкретні суми, сплачені ОСОБА_1 та дати, у які вони сплачувались, розрахувати суму пені не можливо, тому у позові в цій частині необхідно відмовити, а розмір основного зобов`язання (сума боргу та проценти) зменшити на суму фактично сплачених ОСОБА_1 коштів.

Таким чином сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 становить: 2320 грн 00 к. (7400 грн 00 к. + 1110 грн 00 к.) - 6190 грн 00к.

Саме з цієї суми необхідно розраховувати інфляційні втрати відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, виходячи з такого розрахунку ((2350 грн 00 к. сума боргу х 111,66 сукупний індекс інфляції за період з 31 травня 2017 року по 17 липня 2018 року) / 100 - 2350 грн 00 к. = 274 грн 01 к. інфляційних втрат), які підлягають стягненню з ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про судові витрати у справі відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України апеляційний суд виходить із такого розрахунку: (704 грн 80 к. - сума судового збору, сплаченого за подання позовної заяви / 33704 грн 09 к. - ціна позову Х 2624 грн 01 к. - розмір позовних вимог, який підлягає до задоволення), що становить 54 грн 87 к. і підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції наслідків спливу строку позовної давності в один рік до вимог про стягнення інфляційних втрат, тому що частина друга статті 258 ЦК України містить виключний перелік вимог, до яких застосовується спеціальна позовна давність в один рік, який не включає в себе вимог про нарахування індексу інфляції на суму боргу за весь час прострочення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 травня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 16 травня 2017 року в розмірі 2624 (дві тисячі шістсот двадцять чотири) грн 01 к., з яких: 2320 (дві тисячі триста двадцять) грн 00 к. - борг за договором кредиту; 247 (двісті сорок сім) грн 01 к. - інфляційні втрати.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 54 (п`ятдесят чотири) грн 87 к.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий підпис О. С. Панасюк

Судді підпис Т. Б. Сало

підпис Т. М. Шемета

Згідно з оригіналом О. С. Панасюк