Номер провадження: 22-ц/813/5165/19
Номер справи місцевого суду: 521/743/19
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дрішлюка А.І.,

Черевка П.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 14 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання недійсним пункту договору та розірвання договору,-

В С Т А Н О В И В:

15 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним пункту договору та розірвання договору.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 22 червня 2017 року між сторонами укладено кредитний договір №0, відповідно до умов якого позивачу надано споживчий кредит у розмірі 10 010,01 гривень з процентною ставкою 57% річних строком до 22 червня 2021 року. Відповідно до договору, орієнтовна сукупна вартість користування додатковим кредитом складає 3 373 993 гривень. Ця сума складається із: зняття готівки в банкоматі 8000 грн; мінімальна сума поповнення карткового рахунку 461/90 грн./506,80 грн.; комісія за зняття коштів у банкоматі - 392 грн.; на погашення процентів та комісій - 128,60 грн./157,20 грн.; зменшення строкової заборгованості - 333,60 грн./3 773,70 грн.. Орієнтовна сукупна вартість додаткового кредиту складає 3 086,60 грн./3 773,70 грн..

Позивач зазначає, що із цих послуг реально нею було отримано лише послугу зняття коштів в банкоматі. ОСОБА_1 вважає, що їй була нав`язана послуга щодо користування додатковим кредитом згідно пункту 4.3 договору. Замість надання готівкового споживчого кредиту у сумі 10 000 гривень, як просила позивач, їй було надано картковий додатковий кредит.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що банк не має право встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які не є послугою банку. На думку позивача, такі дії банку суперечать вимогам ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", а тому умови кредитного договору, передбачені п. 4.3 є нікчемними та потребують визнання недійсними. Позивач зазначає, що протягом дії кредитного договору до грудня 2018 року вона своєчасно, а іноді і наперед, сплачувала борг, та виплатила вже основну суму боргу в розмірі 10 010,01 грн.. Розмір загальної заборгованості станом на 22 січня 2019 року складає 8 068,98 грн.. На теперішній час вона не має можливості здійснювати оплату по кредиту в зв`язку із тим, що вона є одинокою, багатодітною матір`ю, та такою, що не працює, 17 місяців шукає, та не може знайти роботу за фахом, їй було припинено виплату допомоги по безробіттю, що вплинуло на здатність сплачувати грошові кошти по зобов`язаннях перед АТ «УкрСиббанк». ОСОБА_1 стверджує, що вона неодноразово зверталась до банку із заявою щодо реструктуризації боргу, однак їй було відмовлено в цьому.

В зв`язку із цими обставинами, позивач, посилаючись на ст. 652 ЦК України звернулась до суду із вказаним позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

19 лютого 2019 року представником АТ «УкрСиббанк» до суду надано відзив на позов. У відзиві зазначено, що підписавши кредитний договір, позивач підтвердила, що була ознайомлена з інформацією про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, в тому числі з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутних послуг, а також інших фінансових зобов`язань позичальника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Комісії, які вважає незаконними позивач, були встановлені в Додатку 1 до кредитного договору, який в свою чергу був підписаний ОСОБА_1 .. Можливість встановлення оплати за управління кредитом передбачена правилами, які є невід`ємною частиною кредитного договору, що відповідає вимогам Закону України "Про споживче кредитування" та Постанові НБУ №49 від 08.06.2017р.. Розмір комісії за управління кредитом, встановлений на рівні 0,00% та 1,6% підтверджується графіком платежів, який підписаний позивачем та являється невід`ємною частиною кредитного договору. Вказана комісія є фіксованою, зміни щодо її розрахунку чи сплати не передбачені умовами договору, а тому і не передбачена зміна витрат позичальника протягом всього строку дії кредитного договору. Таким чином, посилання позивача на ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", як на підставу визнання незаконними умов щодо сплати комісії за управління кредитом, як таких, що передбачають зміни у витратах клієнта, не відповідає дійсності. Крім того, зазначена позивачем норма закону втратила чинність 10 червня 2017 року, тобто ще до укладення спірного договору. Стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у новій редакції встановлює, що закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Норми вказаного Закону не містять жодних заборон щодо встановлення кредитодавцем комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця, а лише зобов`язує їх надавати всю інформацію щодо загальних витрат споживача за споживчим кредитом. Щодо надання карткового кредиту, відповідач зазначає, зазначений рахунок був закритий 31.01.2018р., а картка позивачем не активувалась. Отже, додатковий кредит позивачу не надавався. Що стосується позовних вимог про розірвання кредитного договору, відповідач вважає, що умов, передбачених ч. 2 ст. 652 ЦК України не існує, адже істотного порушення умов договору із сторони банку не було, тобто не існує такого порушення договору, яке тягне для позивача неможливість досягнення цілей договору. Позивач досяг цілей, яких прагнув за кредитним договором - отримав та витратив кредитні кошти, таким чином у позивача відсутні будь-які підстави для розірвання кредитного договору. Зміна матеріального становища працездатної особи - позивача не може бути визнана судом як істотна обставина, так як матеріальне становище залежить від власного ставлення позивача до власних обов`язків.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в частині розірвання кредитного договору №0 від 22 червня 2017 року, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 29 липня 2019 року.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, які містяться у відзиві АТ «УкрСиббанк», перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За умовами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 22 червня 2017 року укладено договір №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, за умовами якого банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього договору та Правил.

Відповідно до п. 3.1 договору передбачено, що сума кредиту за договором складає 10 010,01 гривень.

Пунктом 1.1 кредитного договору встановлено, що позичальник погоджується з викладеними в Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АТ «УкрСиббанк» з можливістю відкриття і розрахунково - касового обслуговування карткових рахунків, які розміщені для ознайомлення на сайті АТ «УкрСиббанк» та інформаційних стендах у приміщеннях установ банку та оприлюднені у газеті «Урядовий кур`єр» №117 03 липня 2014 року (з усіма змінами та доповненнями): умовами надання споживчого кредиту позичальнику, його обслуговування і погашення; умовами відкриття та розрахунково-касового обслуговування поточних карткових рахунків.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що Правила після підписання сторонами договору стають його невід`ємною частиною. Підписуючи договір, сторони підтверджують, що досягли згоди за усіма істотними умовами договору, які викладені в цьому договорі та в Правилах. Підписи сторін під цим договором вважаються одночасно підписанням під Правилами, при цьому, після підписання сторонами цього договору, Правила не підлягають додатковому підписанню сторонами і вступають в силу для сторін одночасно із підписанням цього договору.

ПАТ «УкрСиббанк» 24 листопада 2018 року здійснило державну перереєстрацію назви на АТ «УкрСиббанк».

За змістом статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту ст. 652 ЦК України випливає, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, однак в ході виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною тільки тоді, коли вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не укладали би договору або уклали його на інших умовах.

Тобто, розірвання договору через істотну зміну обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли залишення відповідного правочину в силі призведе до завдання шкоди стороні, яка значно перевищує витрати, необхідні для виконання договору на первісних умовах. При цьому можливість розірвання договору пов`язується безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, за істотної зміни обставин.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що на теперішній час вона не має можливості здійснювати оплату по кредиту в зв`язку із тим, що їй було припинено виплату допомоги по безробіттю, а також те, що її матері ОСОБА_2 , з якою вона проживає однією сім`єю, було відмовлено у наданні субсидії, а тому вони повинні сплачувати комунальні послуги у повному обсязі, що також погіршує її матеріальне становище.

Однак, суд першої інстанції вірно врахував, що спірний кредитний договір був укладений раніше, ніж ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю, на яку позивач розраховувала, як на джерело погашення кредиту. Тобто позивач ОСОБА_1 не мала підстав на момент укладення спірного кредитного договору вважати, що вона має постійне джерело доходу у вигляді допомоги по безробіттю, яке б дозволило їй повертати кредит.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не доведено одночасне настання всіх чотирьох умов, встановлених ч. 2 ст. 652 ЦК України та не надано доказів на підтвердження того, що її право порушене.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що зміна істотних обставин не відбулась, обставини залишились такими ж, що й на момент укладення спірного правочину.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається, з матеріалів справи ОСОБА_1 не доведено наявність істотного порушення договору банком.

Таким чином, доводи апеляційної скарги що через фінансові труднощі позичальник не може сплачувати заборгованість за кредитом, відсотками та пенею, будь-яких джерел для погашення заборгованості у ОСОБА_1 немає є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо розгляду справи за відсутності позивача, оскільки відповідно до ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 18 січня 2019 року встановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.

Копію вказаної ухвали позивач ОСОБА_1 отримала 11.02.2019р., клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін нею надано не було.

Таким чином, судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального чи матеріального права, які є підставою для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 29 липня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

П.М.Черевко