КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року місто Київ.

Справа 761/38299/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9863/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого Желепи О.В., суддів Іванченко М.М., Рубан С.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року (у складі судді Осаулова А.А., повний текст рішення складено 20 травня 2019 року)

в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач) про відшкодування матеріальних збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є фізично особою-підприємцем. Для реалізації підприємницької діяльності 01 січня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір оренди приміщення для офісу малого підприємства, а саме, приміщення за адресоюАДРЕСА_2. Цього ж дня позивачу було передано комплект ключів та забезпечено безперешкодний доступ до приміщення. Зазначеним приміщенням позивач безперешкодно користувався та реалізовував підприємницьку діяльність до 07 серпня 2018 року.

07 серпня 2018 року приблизно о 09:40 год. працівники (стажери) позивача прибувши до офісу, не змогли відчинити дверей, оскільки вони були зачинені з середини. На дзвінки у двері ніхто не відчиняв, хоча чітко було чути чоловічі голоси з середини орендованого приміщення. Цього ж дня після приїзду працівників поліції позивачу та його представнику вдалось потрапити до орендованого приміщення. Коли вони зайшли до офісу, то побачили трьох чоловіків, які спали на матрацах. Коли поліція почала з`ясовувати правомірність знаходження зазначених чоловіків в офісі, один з них пред`явив новий договір оренди, датований 06 серпня 2018 року. Під час огляду своїх речей позивач з`ясував, що було викрадено його особисті речі та грошові кошти. 08.08.2018 року Шевченківським УП ГУ НПУ в м. Києві було відкрито кримінальне провадження № 0008476. Ознайомившись з матеріалами досудового розслідування з`ясувалось, що 06 серпня 2018 року відповідач передала орендоване позивачем приміщення ОСОБА_4 . Строк дії оренди до 31 грудня 2018 року. Зазначений договір не містить даних про об`єкт оренди, а тому, правомірність знаходження ОСОБА_4 в приміщенні з 07.08.2018 року взагалі не підтверджена.

На думку позивача, зазначені дії зі сторони відповідача вказують на її протиправну поведінку, яка проявилась у тому, що вона без згоди позивача допустивши сторонніх осіб до приміщення, що орендується позивачем, не забезпечила безперешкодного використання орендованого приміщення.

Договір, укладений між сторонами, передбачає автоматичну пролонгацію на 1 рік у випадку, якщо жодна із сторін в термін 30 діб до його закінчення не заявить про намір його розірвати.

Наслідками протиправних дій відповідача стали неможливість користування приміщенням, яке орендувалось, а також вимушене припинення правомірної підприємницької діяльності позивача, неможливість отримання доходу, на який позивач розраховував в третьому та четвертому кварталі 2018 року та в період літніх відпусток.

Так, відповідно до даних Податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця від 09.02.2018 року, яка подавалась позивачем за 2017 рік, сума загального доходу за 2017 рік склала 63 788,07 грн. Тобто, якщо розбити цю суму на рік, то позивач поквартально отримував по 15 947,08 грн.

З 07 серпня 2018 року і до кінця поточного року позивач вже не зможе здійснювати свою підприємницьку діяльність в орендованому приміщенні за наявності протиправних дій відповідача, тобто за 3 та 4 квартал 2018 року дохід, на який позивач розраховував, не буде отриманий. Таким чином, розмір упущеної вигоди складає 31 894, 03 грн.

Позивач вважає, що у зв`язку із протиправними діями відповідача, позивачу завдано також і моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які він отримав у зв`язку із викраденням його майна, укладенні нового договору оренди, неможливості користуватись орендованим приміщенням та у приниженні його ділової репутації як фізичної особи-підприємця. Моральну шкоду позивач оцінює в 146 600,00 грн., що складається із вартості викраденого з орендованого приміщення комп`ютера вартістю 1200 доларів США, що станом на 2013 рік складало 9 600,00 грн.; особистих грошових коштів в розмірі 60 000,00 грн., які були викрадені невідомими особами, що перебували в орендованому позивачем приміщенні з дозволу відповідача та 50 000,00 грн. - сума на відновлення ділової репутації позивача. Отже, 146 600,00 грн. саме та сума, яка буде достатньою для відшкодування моральної шкоди та відновлення ділової репутації, що відповідає вимогам розумності та справедливості.

Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 31 894,03 грн., моральну шкоду в розмірі 146 600,00 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, 11 червня 2019 року ОСОБА_1 в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В скарзі заявник посилався на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Вказує на, те що протиправні дії Відповідача, які проявились в порушенні зобов`язань за умовами Договору оренди від 01.01.2016 року, а саме: в незабезпеченні доступу Скаржника до орендованого приміщення та протиправній здачі Відповідачем приміщення в оренду іншій особі ОСОБА_4 , за наявності вини Відповідача, оскільки наслідком протиправних дій Відповідача стало те, що Скаржник не отримав дохід, на який останній розраховував, Скаржником понесені збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 31 894,03 грн. (тридцять однієї тисячі вісімсот дев`яносто чотирьох гривень трьох копійок).

Висновки суду з відсутності вини відповідача є необґрунтованими, адже єдиною метою укладання договору оренди приміщення 01.01.2016 року було розміщення офісу для здійснення позивачем підприємницької діяльності, зазначає, що єдиною метою укладання договору оренди з ОСОБА_4 припинення протиправної підприємницької діяльності скаржника. Наявність таких дій безапеляційно вказують на наявність вини відповідача.

Зазначає, що скаржнику завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які отримав скаржник у зв`язку із викраденням його майна (на загальну суму 69 600,00 грн.) та у приниженні його ділової репутації як фізичної особи-підприємця, тому суд безпідставно відмовив у задоволенні стягнення моральної шкоди.

Посилається на п.З Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Крім того, вказує, що висновки суду про те, що розмір моральної шкоди не може визначатись вартістю викраденого майна є прямо суперечливі вимогам п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України, яка встановлює, що маральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із втратою майна.

Ухвалою від 19 червня 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

01 липня 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 який подано в строк та дотримано вимоги ч. 4 ст. 360 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача зазначає, що згідно інформаційної довідки з ЄДРЮО ФОП та громадських формувань, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 відсутній. Таким чином, провадження у даній справі підлягає закриттю.

Вказує, що позивач повинен довести вимоги про відшкодування не одержаних доходів ( упущеної вигоди). Адже при розрахунку упущеної вигоди позивач, виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути завдані діями відповідача, які він вважає неправомірними. Оскільки вимоги позивача не підлягають задоволенню, відповідачем не було завдано будь-якої моральної шкоди.

З урахуванням вищевикладеного, просив суд залишити оскаржуване рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року без змін. А апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевказані норми, колегія суддів ухвалила розглядати справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вважав встановленими такі обставини.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 27 лютого 2012 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується Випискою серія ААВ № 443675 (а.с. 19).

З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що долучено до позовної заяви, вбачається, що з основними видами діяльності ОСОБА_2 є діяльність туристичних агентств (основний); надання інших послуг бронювання та пов`язана з цим діяльність; купівля та продаж власного нерухомого майна; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

01.01.2016 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено Договір оренди приміщення для офісу малого підприємства (далі - Договір оренди від 01.01.2016 року), предметом якого є приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (п. 1.1.1) (а.с. 17-18).

Згідно п. 2.1 зазначеного Договору, приміщення, що орендується, надається орендарю для розміщення ділового офісу.

Відповідно до п.3.1, 3.2 Договору оренди від 01.01.2016 року, термін оренди складає 1 рік з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом приймання. Якщо жодна із сторін в термін 30 діб до закінчення даного Договору не заявить про намір його розірвати, даний договір автоматично пролонгується на 1 рік.

Відповідно до п.п.5.1 - 5.3 Договору оренди від 01.01.2016 року, приміщення та майно, що орендуються, повинні бути передані орендодавцем та прийняті орендарем протягом 3 діб з моменту укладення даного Договору. Протягом терміну, що визначений і 3.1 Договору оренди, орендодавець зобов`язаний виїхати із приміщення, що орендується, та підготувати його для передачі орендарю. Передача приміщення та майна, що орендується, здійснюється за актом здачі-приймання, підписання якого свідчить про фактичну передачу таких в оренду.

П. 6.2.1 вказаного Договору визначено обов`язок орендодавця забезпечити безперешкодне використання орендарем приміщення

п. 8.1 Договору оренди від 01.01.2016 року передбачено, що даний договір розірванню в односторонньому порядку не підлягає, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови договору та свої зобов`язання.

Позивач вказував, що орендованим приміщенням він безперешкодно користувався та реалізовував свою підприємницьку діяльність, але 07 серпня 2018 року приблизно о 09:40 год. працівники (стажери) позивача прибувши до офісу, не змогли відчинити дверей, оскільки вони були зачинені з середини. На дзвінки у двері ніхто не відчиняв, хоча чітко було чути чоловічі голоси з середини орендованого приміщення.

З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (№ 0008476 від 08.08.2018 року) вбачається, що 07.08.2018 року по вул. Січових Стрільців, 14 оф.1 невстановлена особа, діючи від імені власника вказаної квартири, перебуваючи в її приміщенні, на підставі нового договору оренди, шляхом вільного доступу, таємно викрала з шухляди грошові кошти та ноутбук (а.с. 20).

Встановлено, що 06.08.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір найму (оренди) нерухомого майна, термін дії якого до 31.12.2019 року (а.с. 64-67). Зазначений договір не містить даних про об`єкт оренди. Між тим, із пояснень від 07.08.2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , наданих поліції, вбачається, що предметом Договору оренди від 06.08.2018 року стало саме приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 43-48).

Позивач вказував, що дії зі сторони відповідача, що полягають в укладенні Договору найму (оренди) нерухомого майна від 06.08.2018 року вказують на її протиправну поведінку, яка проявилась у тому, що вона без згоди позивача допустивши сторонніх осіб до приміщення, що орендується ним на підставі Договору оренди від 01.01.2016 року, не забезпечила безперешкодного використання орендованого приміщення ОСОБА_2

Відповідач зазначав, що у зв`язку із систематичними порушеннями позивачем умов договору, відповідач направила позивачу звернення про його розірвання, а тому Договір оренди від 01.01.2016 року припинив свою дію.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

В силу ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

За змістом ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 746 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 773 ЦК України, якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Так, можливість припинення дії Договору оренди від 01.01.2016 року передбачена його умовами у випадку, якщо одна із сторін в термін 30 діб до його закінчення заявить про намір розірвання. У даному випадку, таких намірів заявлено не було.

У зв`язку систематичними порушеннями позивачем умов договору, як вказує відповідач, остання направляла йому вимогу про розірвання договору. Так, в матеріалах справи наявний лист, адресований ОСОБА_2 , без зазначення дати та адреси адресата, у якому ОСОБА_3 повідомляє про розірвання договору оренди, просить звільнити приміщення та віддати ключі (а.с. 96). Проте, докази отримання саме даного листа ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Рекомендоване повідомлення від 21.06.2018 року має № 315, а опис вкладення надано за № 282, тобто номери різняться між собою. Крім того, опис вкладення № 282 не містить ідентифікуючих ознак, які дають можливість точно встановити, що саме лист, що міститься на а.с. 96 було направлено позивачу, який ним в подальшому отримано.

Отже, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази направлення вимоги про розірвання договору, а тому, суд приходить до висновку, що позивачу не було відомо про бажання відповідача розірвати договір оренди від 01.01.2016 року, оскільки його не було повідомлено належним чином.

Сотосовно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача упущеної вигоди суд першої інстанції посилався на практику Верховного Суду від 26.03.2018 року у справі № 61-1912св18, упущеною вигодою вважаються неотримані доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушеним. Позивач повинен довести, що з вини відповідачів він не отримав прибуток, на який мав право розраховувати.

Відповідно до ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу положень статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування не одержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

Позивач обґрунтовуючи суму збитків, вдався до припущення про можливість отримання ним прибутку, тоді як законодавець вимагає доведеності реальної можливості отримання коштів за умови належного виконання зобов`язань. Позивачем не надано доказів того, що він реально міг отримати таку вигоду, оскільки в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на даний час міститься інформація, що з 16.08.2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 припинив здійснення підприємницької діяльності, а посилання позивача на те, що за 3 та 4 квартал 2018 року дохід, на який позивач розраховував складає 31 894, 03 грн., що розрахований на підставі даних Податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця від 09.02.2018 року за 2017 рік, вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення, оскільки діяльність позивача як фізичної особи-підприємця припинена.

Верховний Суд також вказав на те, що кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (постанова від 21.11.2018 року у справі №672/778/16-ц).

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, у матеріалах справи відсутні докази, які б слугували підставою для стягнення упущеної вигоди з відповідача, враховуючи, що діяльність позивача як фізичної особи-підприємця була припинена в серпні 2018 року не з вини ОСОБА_3 .

Так, зміст позовних вимог та встановлені судом обставини справи дають підстави для висновку, що позивач при розрахунку розміру упущеної вигоди виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями державних органів, які він вважає неправомірними.

Щодо посилання позивача на п.З Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у вказаній постанові йдеться, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови).

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази незаконності дій відповідача, які спричинили моральну шкоду, враховуючи відсутність фактів приниження ділової репутації позивача за обставин припинення підприємницької діяльності, наявність причинно-наслідкового зв`язку між завданою позивачу моральною шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили. Крім того, позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи те, що її розмір не може визначатись з вартості викраденого майна позивача, вина відповідача у чому не встановлена. Суду не надано доказів визнання недійсним договору оренди від 06.08.2018 року або того, що його укладенням за відсутності об`єкта оренди позивачу було заподіяно моральної шкоди.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

В даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності відповідача, адже позивач зазначає, що з вини відповідача йому були завдані збитки у вигляді упущеної вигоди. Матеріали справи не містять будь-яких доказів встановленої у судовому порядку вини чи визнаного факту протиправності дій чи бездіяльності відповідача.

Крім того, суд встановив, що, доказів реальної можливості отримувати вказаний та обрахований позивачем дохід, суду не надано, тобто позивач не довів наявність упущеної вигоди в розумінні ч.2 ст. 22 ЦК України.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів приходить до висновку що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про недоведеність заявлених позовних вимог відповідає цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи апеляційої скарги про те, що судом першої інстанції порушено вимоги Цивільного законодавства є необгрунтованими виходячи і з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Доведення факту втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було б порушено, а також причинний зв`язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст.ст. 10, 81 ЦПК України покладається на позивача.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

Оскільки жодних доказів можливості отримати в 2018 році такого ж доходу як і в 2017 році позивачем не надано, суд дійшов вірного висновку про те, що підстав визначених законом, для стягнення упущеної вигоди в розмірі обрахованому позивачем, не було.

Суд вірно врахував, що позивач не довів, що його підприємницька діяльність була припинена, саме через неправомірну передачу орендованого ним приміщення іншій особі, а тому виходячи з цього суд правомірно врахував, що не будучи приватним підприємцем в четвертому кварталі 2018 року позивач вже не мав права здійснювати підприємницьку діяльність, а відповідно і отримувати будь-які доходи.

Доводи з приводу безпідставної відмови у відшкодуванні моральної шкоди, колегія суддів не приймає з огляду на те, що позивач спричинення моральних стражданьт пов`язував з викраденням його майна з орендованого приміщення, а також з відновленням ділової репутації.

Проте, позивач не надав належних та допустимих доказів, що майно у нього було викрадено з вини відповідача та доказів погіршення ділової репутації через протиправну поведінку ОСОБА_3 .

Також суд вірно встановив відсутність складу правопорушення в діях відповідача, а відповідно і відсутність підстав для покладення на останнього цивільної відповідальності за завдану шкоду.

Інші доводи скарги, на правильність ухваленого рішення не впливають. Суд ухвалів рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги позивачу не відшкодовується, оскільки рішення суду залишається без змін, а відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати розподіляються пропорційно до задоволених вимог. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 30 липня 2019 року.

Головуючий

Судді