Справа №345/4879/18
Провадження № 2/345/168/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

З А О Ч Н Е

11.03.2019 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Онушканича В.В.

з участю секретаря судового засідання Бандури Г.М.,

розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3, яка на випадок своєї смерті залишила заповіт, згідно якого все своє майно та майнові права заповіла позивачу. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Право власності спадкодавця на зазначене нерухоме майно підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок від 15.02.1988 року. В цьому свідоцтві зазначено, що дане домоволодіння належить колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_3 Довідкою виконкому Голинської сільської ради від 13.01.2017 року №6 підтверджується, що згідно із записом в погосподарській книзі №7 за 1986-1990 роки та №14 за 1991-1995 роки виконкому Голинської сільської ради за адресою по АДРЕСА_1 зареєстровані і проживали ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Оскільки колгоспний двір - це спільна сумісна власність, то у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріусом було відмовлено. Водночас позивач зазначає, що віднесення двору до колгоспного є неправильним, так як ОСОБА_3 членом колгоспу не була, а перебувала у трудових відносинах з колгоспом. За таких обставин позивач змушена звернутися до суду та просить визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме в цілому на індивідуальний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить суд його задоволити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся у передбаченому законом порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 (а.с. 5). На випадок своєї смерті ОСОБА_3 залишила заповіт, згідно якого все своє майно заповіла позивачу (а.с. 7).

Як вбачається з матеріалів справи, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 у зв'язку із тим, що в довідці ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» зазначено, що домоволодіння належить членам колгоспного двору, а колгоспний двір - спільна сумісна власність, а тому слід визначити згідно зі ст.356 ЦК України частки кожного члена колгоспного двору у праві спільної власності (а.с.8).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданого 15.02.1988року виконкомом с. Голинь, на підставі рішення виконкому Калуської районної Ради народних депутатів №13 від 13.01.1988 року, жилий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, належало членам колгоспного двору, головою якого була ОСОБА_3 (а.с.9).

Відповідно до довідок від 16.01.2017 року №8 та від 13.01.2017 року №6, виданих виконкомом Голинської сільської ради (а.с.12, 13), згідно із записами в погосподарських книгах №7 за 1986-1990 роки та №14 за 1991-1995 роки господарство ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 відносилось до категорії «колгоспний двір»; в даному будинку зареєстровані і проживали ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2

Відповідно до статті 120 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

15 квітня 1991 року введено в дію Закон України «Про власність», яким передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні.

Водночас застосування норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з'ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір є помилковим.

Відповідно до п. 20 Порядку ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками № 69 в рядку «Суспільна група господарства» записується станом на 1 січня відповідного року одна із таких суспільних груп: господарство працівника колективного сільськогосподарського підприємства, господарство робітника, господарство службовця, господарство особи, що займається індивідуальною трудовою діяльністю, селянське (фермерське) господарство, господарство інших категорій населення (служитель релігійного культу та ін.).

З інформації, наданої архівним відділом Калуської районної державної адміністрації від 25.01.2017 року (а.с.11) вбачається, що у протоколах засідання правління колгоспу та протоколах загальних зборів колгоспників колгоспу «30-річчя Жовтня» за 1947-1956 роки відомостей про вступ у колгосп (в члени колгоспу) ОСОБА_3 немає. Рішенням правління колгоспу «Росія», яке оформлене протоколом №8 від 24.06.1987 року, ОСОБА_3 звільнено з роботи в колгоспі (а.с. 14-16).

Тобто ОСОБА_3 членом колгоспу не була, а перебувала у трудових відносинах з колгоспом.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Суспільна група господарства визначається залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян одноосібників.

Отже, оскільки ОСОБА_3 не була членом колгоспу, домоволодіння в АДРЕСА_1 не відносилось до категорії «колгоспний двір».

Таким чином, після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина в цілому на будинковолодіння по АДРЕСА_1.

З копії технічного паспорту на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 (а.с.18-22) вбачається, що інвентаризаційна вартість домоволодіння становить 101 773,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, якщо у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від прав на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 09.08.2016 року (а.с.71) позивачу було визначено додатковий строк - три місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

Таким чином, за позивачем слід визнати право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, ст.ст. 120, 123 ЦК України (в редакції 1963року), ст.ст. 1223, 1258, 1261, 1268-1269 ЦК України, керуючись ст.ст. 247, 259, 280-282 ЦПК України, суд -

у х в а л и в :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме домоволодіння по АДРЕСА_1.

За письмовою заявою відповідача заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Інші учасники справи (в тому числі і позивач), а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення складено 11.03.2019 року.

Головуючий