Справа № 522/7264/19
Провадження № 2/522/5673/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

31 липня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря Полегенького В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю мотивуючи свої вимоги тим, що він проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

В позові зазначено, що в 1991 році, після закінчення стаціонарного відділення юридичного факультету Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова позивача як молодого спеціаліста, було направлено на роботу в органи внутрішніх справ, на слідчого Жовтневого (на той час) районного відділку міліції у м. Одесі. Житла звичайно, там не надали, тому прийшлось проживати в різних місцях, зокрема деякий час він проживав в гуртожитку, який знаходиться в будинку АДРЕСА_2 , де він прописаний і дотепер.

В червні 1992 року він, тимчасово, до отримання квартири як молодий спеціаліст, перебрався проживати в квартиру АДРЕСА_1 за усної згоди на це місцевої влади в особі територіального ЖЕКу. Позивач вказує на те, що вказана квартира на обліку не значиться. Пропрацювавши близько 10 років в органах внутрішніх справ на посаді слідчого позивач звільнився, так і не отримавши належної квартири як молодий спеціаліст, оскільки квартири молодим спеціалістам ОВС перестали виділяти із 1993 року. Таким чином відповідно тимчасове житло стало для позивача постійним, оскільки із того часу він проживає за вказаною адресою та здійснюю майже всі права та обов`язки притаманні власнику житла, а саме позивачем оформлено договірні відносини із надавачами комунальних послуг, він утримує та сплачує відповідні комунальні платежі за квартиру.

Позивач посилається на те, що починаючи з 1992 року він безперервно, відкрито та добросовісно володіє квартирою, вважає, що кватира в якій він проживає з 1992 року є належним йому житлом у розуміні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому він має право звернення до суду з позовом про визнання права власності на це житло. Просив суд визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно технічного паспорту від 14.10.2016 року за інвентарним номером 6 розташована на 1 поверсі 3-х поверхового будинку та складається із 1-ї кімнати житловою площею 10,9 кв. м., кухні площею 6,4 кв.м., санвузла площею 2,1 кв.м., коридору площею 1,5 кв.м., вбудованих шаф площею 0,9 та 0,4 кв.м. і антресолі площею 1,1 кв.м., загальна площа квартири 23,3 кв.м.

Позивач в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав, просив задовольнити позов в повному обсязі та свою позицію обґрунтовував посиланням на вимоги ст. 344 ЦК України.

Представники відповідача Одеської міської ради в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в задоволені позовних вимог.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить наступного до висновку.

Даний спір виник у сфері цивільних відносин, позивач просить суд визнати за ним право власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

З пояснень позивача слідує, що в червні 1992 року він, вселився проживати в квартиру АДРЕСА_1 за усної згоди на це місцевої влади в особі територіального ЖЕКу. Позивач вказує на те, що вказана квартира на обліку не значиться. Пропрацювавши близько 10 років в органах внутрішніх справ на посаді слідчого позивач звільнився, так і не отримавши належної квартири як молодий спеціаліст, оскільки квартири молодим спеціалістам ОВС перестали виділяти із 1993 року. Таким чином відповідно тимчасове житло стало для позивача постійним, оскільки із того часу він проживає за вказаною адресою, за позивачем оформлено договірні відносини із надавачами комунальних послуг, він утримує та сплачує відповідні комунальні платежі за квартиру.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до приписів ст. 328 Цивільного Кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей15,16 ЦК, а також частини четвертоїстатті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є власник майна. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме:

?наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

?законність об`єкта володіння;

?добросовісність заволодіння чужим майном;

?відкритість володіння;

?безперервність володіння;

?сплив установлених строків володіння;

?відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності (постанова ВП ВС від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

За змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

ВС зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Розглядаючи аналогічну справу суд касаційної інстанції зазначив, що у цій справі позивач, вселяючись у спірну квартиру без належних правових підстав, не міг не знати, що квартира належить до комунальної власності, отже власник квартири відомий, і набути право власності на комунальне житло за набувальною давністю у нього не буде підстав.

ВС зауважив, що для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла (постанова від 24.01.2019 у справі № 755/16913/16-ц).

Представник відповідача Одеської міської ради, як власника майна заперечував проти такого визнання права власності за набувальною давністю, оскільки квартира фактично надавалася позивачу в тимчасове користування, проте жодний уповноважений орган місцевої влади (орган місцевого самоврядування) не відмовлялася від свого права власності на спірну квартиру і такого наміру не мала.

Суд також враховує пояснення, що позивач очикував отримання кварири за місцем праці, а на спірну квартиру ордер на вселення не отримував.

Право власності є непорушним і підлягає захисту з боку держави, що гарантується Конституцією України, а також на міжнародному рівні, зокрема ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В даному випадку визнання права власності за набувальною давністю саме по собі призведе до порушення права відповідача як правомірного та законного власника нерухомого майна, яке відноситися до житлового фонду комунального майна.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Як вбачається з матеріалів справи та знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду, позивач знав, що квартира, на яку просить визнати право власності за набувальною давністю, перебуває у власності територіальної громади в особі Одеській міської ради.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття ним права власності за набувальною давністю посилався на те, що він добросовісно заволодів вказаним вище нерухомим майном, відкрито та безперервно користується ним, підтверджуючи зазначену обставину наявністю у нього документів про оплату необхідних комунальних платежів, копії яких долучені до матеріалів справи.

Однак доказів того, що позивачу не було відомо про те, що право власності на квартиру належить Одеській міській раді, суду не надано. А дана обставина є обов`язковою при доказуванні набуття права власності за набувальною давністю.

Водночас суд вказує на безпідставність посилання позивача на положення ст.. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому як позов не пов`язаний з захистом права позивача на житло. З пояснень позивача на час розгляду справи йому будь-хто не перешкоджає у проживанні у вказаній квартирі та не вимагає її звільнити.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення вимог позивача немає.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 02.08.2019 року.

Суддя А.В.Науменко

31.07.19