Справа № 301/1460/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря - Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Екоресурс Плюс» на рішення Іршавського районного суду від 03 серпня 2018 року (головуючий суддя Золотар М.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Ільницької сільської ради про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання права власності на самочинне будівництво, посилаючись на те, що їй на праві постійного користування належить земельна ділянка площею 0,07 га для здійснення комерційної діяльності за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер: НОМЕР_1, згідно державного акту серії НОМЕР_2 від 02.11.1998.

Вказувала, що на цій земельній ділянці нею самочинно збудовано нежитлові приміщення: майстерню, навіси, склад та цех по переробці деревини. Їх зведено без дозволу на проведення будівництва, а тому позивач не має можливості оформити право власності на ці приміщення.

Посилаючись на дані обставини, просила визнати за нею право власності на самовільно збудовані нежитлові приміщення: майстерню, позначену на плані літерою А загальною площею 59,2 кв. м; склад, позначений на плані літерою В; цех по переробці деревини, позначений на плані літерою Г; навіси, позначені на схемі літерами Б, Д; ворота - № 1, огорожі № 2, № 3, що розташовані в АДРЕСА_1. Також просила зобов'язати Ільницьку сільську раду Іршавського району Закарпатської області присвоїти поштову адресу нежитловим приміщенням (майстерні, складу, цеху по переробці деревини та навісам), що розташовані в АДРЕСА_1.

Рішенням Іршавського районного суду від 03 серпня 2018 року позов задоволено.

На таке рішення подало апеляційну скаргу ТОВ "Екоресурс Плюс", що не брало участі у справі. Вказує, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та інтереси. Нерухоме майно (нежитлові приміщення), право власності на яке визнано за ОСОБА_1, збудовано з придбаних ТОВ «Екоресурс Плюс» матеріалів та силами товариства, що стверджується первинними документами бухгалтерського обліку щодо придбання будівельних матеріалів та здійснення будівельних робіт. Державний акт серії НОМЕР_2 від 02.11.1998 видано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, а не фізичній особі ОСОБА_1, до того ж згідно такого акту цільове призначення земельної ділянки - для будівництва АЗС стаціонарного типу, розміщення магазину кафе та пункт миття автотранспорту. 30.03.2015 між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ "Екоресурс Плюс" укладено договір оренди площадки складування, згідно якого останнє прийняло від позивача в користування для розміщення ТМЦ земельну ділянка площею 0,07 га у АДРЕСА_1, право користування якої стверджено державним актом серії НОМЕР_2 від 02.11.1998. Зазначає, також, що ворота та огорожа, на які суд визнав право власності за ОСОБА_1 належать ВАТ «Ільницький завод механічного зварювального обладнання».

Вважаючи, що висновки суду не відповідають обставинам справи і судом порушено норми матеріального права, апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

У відзиві на апеляцій скаргу представник ОСОБА_1 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши позицію представників апелянта та представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід задовольнити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК №001799, виданого 02 листопада 1998 року на підставі рішення 8 сесії 22 скликання Ільницької сільської ради від 25 грудня 1997 року, ОСОБА_1 надано у постійне користування 0,07 га землі для будівництва АЗС стаціонарного типу, магазину-кафе, та пункту миття автотранспорту(а.с. 5-9).

Даний акт видано на підставі рішення 8-ї сесії 22-го скликання Ільницької сільської ради народних депутатів від 25.12.1997. З такого акту слідує, що його видано підприємцю ОСОБА_1, а не фізичній особі ОСОБА_1 Крім того, у Державному акті зазначено, що рішенням Ільницької сільської ради від 28.12.1999 ОСОБА_1 було додатково відведено земельну ділянку площею 0,39 га (а.с.94-95).

Також встановлено, що 30.03.2015 між ОСОБА_1 (в статусі фізичної особи підприємця) та TOB «Екоресурс Плюс» укладено договір оренди площадки складування. Такий доовір, як визнав, в тому числі представник позивача, є чинним. Згідно цього договору TOB «Екоресурс Плюс» прийняло в користування для розміщення товарно-матеріальних цінностей товариства земельну ділянку площею 0,07 га за адресою АДРЕСА_2, яка перебувала в користуванні ФОП «ОСОБА_1.» згідно з державним актом на право постійного користування землею НОМЕР_2 від 02.11.1998, загальною площею землекористування 0,39 га. (а.с.97-101).

На даній земельній ділянці було розміщено матеріальні цінності товариства, в тому числі складовано придбані TOB «Екоресурс Плюс» будівельні матеріали та орендоване обладнання, а також обладнання, придбане TOB «Екоресурс Плюс».

В подальшому, 23.12.2016, земельній ділянці площею 0,3900 га, відображеній в державному акті на право постійного користування землею НОМЕР_2 від 02.11.1998, було присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.13-14).

Також встановлено, що з придбаних TOB «Екоресурс Плюс» будівельних матеріалів та силами TOB «Екоресурс Плюс», на земельній ділянці кадастровий номер НОМЕР_1 було зведено будівлі та рухомий навіс для пилорами, які перебувають на балансі ТОВ «Екоресурс Плюс» (а.с.54).

Орендоване обладнання пилорами витребувано від TOB «Екоресурс Плюс» згідно рішення Господарського суду Закарпатської області по справі № 907/631/17 за позовом ФОП ОСОБА_2

Апелянт зазначає, що дана ситуація виникла у зв'язку з тим, що представником ФОП «ОСОБА_1.» та її чоловіком - ОСОБА_3, який є братом співзасновника TOB «Екоресурс Плюс», було введено в оману керівника TOB «Екоресурс Плюс» щодо процесу виготовлення дозвільної та проектної документації по будівництву спочатку навісу, а в подальшому нерухомих будівель.

На нежитлові приміщення (майстерню, склад, цех по переробці деревини, навіси) ОСОБА_1 виготовила технічний паспорт станом на 23.05.2018 (а.с.17-22).

Апелянт зазначає, що після завершення TOB «Екоресурс плюс» робіт по будівництву нерухомого майна, яке є предметом судового розгляду по справі, та влаштування пилорами, ФОП «ОСОБА_1.», через власних працівників та чоловіка - ОСОБА_3 - унеможливила працівникам TOB «Екоресурс плюс» доступ до розміщеного майна, будівель та обладнання TOB «Екоресурс плюс».

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 самочинно збудувала на переданій їй у користування земельній ділянці, згідно цільового призначення, нежитлові приміщення, які відповідають архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, однак відсутність дозволу на проведення будівництва позбавляє її можливості зареєструвати у встановленому законом порядку право власності на приміщення майстерні, навісів, складу та цеху по переробці деревини.

Такі висновки суду не відповідають дійсним обставинам - ОСОБА_1 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме нею було здійснено будівництво спірного майна, а отже, обставини, які суд вважав встановленими - не доведені. Натомість, апелянтом надано копії первинних документів бухгалтерського обліку за період з лютого по листопад 2016 року щодо придбання будівельних матеріалів та здійснення будівельних робіт, оригінали яких були оглянуті в судовому засіданні апеляційного суду. А отже, оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про права та інтереси TOB «Екоресурс плюс».

Крім того, при вирішенні справи судом було неправильно застосовано норми матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз норм ЦК України, які регулюють відносини права власності, вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Згідно статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні норми чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», частинами п'ятою та восьмою статті 39 якого встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Позивач у позовній заяві зазначав, що іншого, ніж судовий, шляху виготовлення правовстановлюючого документу на самочинно збудовану будівлю - немає. Проте ОСОБА_1 не зверталася до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області для набуття права власності та введення об'єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, що було стверджено і її представником в судовому засіданні апеляційного суду, а одразу звернулась до суду з позовом про визнання права власності.

Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутня.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не зверталася, що свідчить про відсутність спору про право.

Ільницька сільська рада не є особою, яка порушила, не визнає чи оспорює права ОСОБА_1 Тому визнання позову цим відповідачем не має правового значення.

Крім того, таке визнання позову суперечить закону. Суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно, та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне. Суд вийшов за межі своїх дискреційних повноважень та підмінив собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію, причому такий орган - Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області - до участі у справі не було залучено.

Таким чином, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, обставини, які суд вважав встановленими - не доведені, а при ухваленні рішення судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати з підстав, передбачених п. п. 2,3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п.2,3,4 ч. 1 ст. 376 ст. 381, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Екоресурс Плюс» - задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду від 03 серпня 2018 року - скасувати, та ухвалити по справі нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Ільницької сільської ради Іршавського району Закарпатської області про визнання права власності - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 лютого 2019 року.

Головуюча:

Судді: