Єдиний унікальний номер 235/6772/18 Номер провадження 22-ц/804/458/19

Доповідач Санікова О.С.

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Канурної О.Д., Мальованого Ю.М.

розглянувши у письмовому провадженні цивільну справу №235/6772/18

за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2018 року,

(суддя Величко О.В., рішення ухвалене 21 листопада 2018 року у м. Покровськ Донецької області, повний текст рішення складений 23.11.2018 року),

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ПАТ АКБ «Індустріалбанк», який є правонаступником ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору між ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк» та ОСОБА_1 № 56408/31/к від 09.11.2012 року ОСОБА_1 був наданий кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок у розмірі 25000грн. на строк 36 місяців з 09.11.2012 року по 09.11.2015 року зі сплатою 28,00% річних за користування кредитом.

Банком всі зобов»язання за кредитним договором були виконані належним чином.

Зобов»язання ОСОБА_1 за договором № 56408/31/к від 09.11.2012 року забезпечені заявою його дружини ОСОБА_2

Внаслідок порушення умов договору станом на 11.10.2018 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 15515,89 грн., з яких: 8320,00 грн.- сума простроченої заборгованості за кредитом, 4217,33грн. сума простроченої заборгованості за нарахованими відсотками, 2978,56грн.- інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту. В зв»язку з тим, що ціль отримання кредиту є ремонт будинку, тобто в інтересах сім»ї, а дружина позичальника ОСОБА_2 надала свою згоду на укладення та підписання чоловіком даного кредитного договору, ПАТ АКБ «Індустріалбанк» вважало, що вони повинні відповідати солідарно перед банком за вищевказаний борг, просило стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитом в розмірі 15515,89 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 1762 грн. в рівних частинах.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2018 року позовні вимоги Публічного Акціонерного Товариства Акціонерний ОСОБА_3 «Індустріалбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства Акціонерний ОСОБА_3 «Індустріалбанк» заборгованість за кредитним договором № 56408/31/к від 09.11.2012 року в розмірі 15515,89 грн. та судовий збір в сумі 1762,00 грн.; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; висновки суду не відповідають положенням ч.ч. 2,4 ст. 65, ч.2 ст. 73 СК України з огляду на те, що ОСОБА_2 є дружиною відповідача ОСОБА_1, використання кредитних коштів відповідачем ОСОБА_1 в інтересах сімї та отримання згоди іншого подружжя на укладення кредитного договору підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та ст.541, ч.ч. 1.2 ст. 543 ЦК України, якими передбачений солідарний обовязок боржників на погашення заборгованості; за кредитним договором позивач передав відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у власність, які згідно з вимогами ст. 60 СК України стали обєктом спільної сумісної власності подружжя; при розгляді справи відповідачами не було надано суду жодних доказів того, що кредитний договір було укладено не в інтересах сім»ї, а кошти, які були одержані за кредитним договором були використані в особистих цілях відповідачем ОСОБА_1; апелянт вважає, що такі висновки узгоджуються з судовою практикою, зокрема ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2015 року по справі №6-5265ск15.

Відповідно до ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 як солідарного боржника, суд першої інстанції виходив з того, що за невиконання умов договору передбачена відповідальність саме ОСОБА_1, як боржника за кредитним зобов»язанням, сам факт перебування у шлюбі та надання згоди одним із подружжя на укладення договору не є підставою для солідарної відповідальності.

Такі висновки суду є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції відповідно до укладеного договору між ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк» та ОСОБА_1 № 56408/31/к від 09.11.2012 року ОСОБА_1 був наданий кредит на споживчі цілі із зарахуванням грошових коштів на картковий рахунок у розмірі 25000грн. на строк 36 місяців з 09.11.2012 року по 09.11.2015 року зі сплатою 28,00% річних за користування кредитом.

Відповідно до Статуту ПАТ АКБ «Індустріалбанк» від 11.06.2018 року, він є правонаступником ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк».

В порушення умов кредитного договору та норм Цивільного кодексу України, відповідач ОСОБА_1 не виконує взяті на себе зобовязання, а тому виникла заборгованість за договором. Згідно розрахунку заборгованості станом на 11.10.2018 року у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 15515,89 грн., з яких: 8320,00грн. - сума простроченої заборгованості за кредитом, 4217,33 грн. сума простроченої заборгованості за нарахованими відсотками, 2978,56грн.- інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту.

Судом також встановлено, що згода на укладення кредитного договору була надана відповідачкою ОСОБА_2 відповідно до заяви-анкети позичальника ОСОБА_1 від 09.11.2012 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно і обєктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав вірну правову оцінку, правильно визначився з характером спірних правовідносин і матеріальною нормою права та дійшов правильного висновку про те, що при встановлених обставинах відсутні підстави для задоволення позовних вимог ПАТ акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Статтею 631 ЦК України передбачено строк договору, а саме час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції між ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк» та ОСОБА_1 09.11.2012 року був укладений кредитний договір № 56408/31/.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, огляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим обєктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються борги подружжя за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то цивільні права та обовязки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права, в контексті встановлених судом обставин справи, для визначення солідарного характеру обовязків ОСОБА_2 щодо повернення боргу за кредитним договором з»ясуванню підлягає питання, чи укладено такий договір її чоловіком в інтересах сім»ї.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві, викладеній у кредитному договорі, ОСОБА_2 надала згоду на укладення та підписання її чоловіком цього кредитного договору. З умовами кредитного договору та додатком №1 до нього ознайомлена, умови зрозумілі, претензій або заперечень не має.

Зі змісту Заяви-Анкети позичальника ОСОБА_1, вбачається, що метою кредиту є ремонт будинку. В Заяві-Анкеті також зазначено: «Я, ОСОБА_2, не заперечую проти отримання моїм чоловіком/дружиною банківського кредиту, також засвідчую, що на дату подання даної заявки до мене відсутні будь-які переслідуванн з боку правоохоронних органів, карні справи, судові спори з обтяження майна».

Разом з тим, зазначені заяви не свідчать про те, що кредитний договір відповідає інтересам сім»ї та не підтверджують, що кредитний договір укладено її чоловіком в інтересах сім»ї, оскільки в заявах про це не зазначено.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення кредитного договору ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, зареєстрованим місцем їх проживання зазначено: м. Красноармійськ, вул. Весела, б. 45.

Проте з матеріалів справи не вбачається, що грошові кошти одержані в кредит на ремонт саме цього будинку і що він належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до правової позиції, викладений Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане виключно в інтересах сім»ї, а зобовязання в інтересах сімї» у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, виникає в разі визнання за подружжям права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за договором.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що право спільної сумісної власності на отримані ОСОБА_1 кредитні кошти не визнавалось.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року є безпідставними, оскільки зі змісту зазначеної ухвали вбачається, що відповідач у своїй позовній заяві про поділ спільного майна подружжя від 03 червня 2014 року, яка подана до суду, визнає квартиру спільною власністю подружжя, чого по даній справі не встановлено.

Виходячи з викладеного апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» залишити без задоволення, рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 листопада 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: