Справа № 699/1356/18
Номер провадження № 2/699/127/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2019 року м. Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Линдюка В.С.,

секретар судового засідання Сміян А.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Набутівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, третя особа - приватний нотаріус Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофанова Любов Пантелеймонівна, про встановлення факту перебування особи на утриманні та визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з даним цивільним позовом у якому просять:

-встановити факт перебування ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, на утриманні ОСОБА_5 не менше одного року до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4;

-визнати за кожним із позивачів у порядку спадкування після матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 2,46 га, що знаходиться в адміністративних межах с. Корнилівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області та належала ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4, на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3.

Дана позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачів ОСОБА_4, яка за життя перебувала на утриманні своєї мачухи ОСОБА_5 більше одного року до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4. До складу спадщини, що відкрилася після ОСОБА_5, входить земельна частка (пай) розміром 2,46 га, що знаходиться в адміністративних межах с. Корнилівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Вказану земельну ділянку ОСОБА_4 успадкувала після смерті мачухи оскільки перебувала на її утриманні та фактично вступила у володіння майном, але не оформила свої спадкових прав.

Позивачі є спадкоємцями майна ОСОБА_4 першої черги за законом та спадщину після смерті матері прийняли, шляхом подачі відповідних заяв до нотаріуса. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину на вказану земельну ділянку позивачі не можуть, оскільки відсутній документ, що підтверджує родинні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тому приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофановою Л.П. відмовлено позивачам у видачі свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказану земельну ділянку, про що 30.11.2018 року було винесено відповідну постанову.

Позивач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, звернулась до канцелярії суду із заявою про підтримання позовних вимог та проханням провести розгляд справи без її участі.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у ньому та просив його задовольнити.

Представник відповідача надав до суду письмову заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та розгляд даної справи за відсутності представника органу місцевого самоврядування.

Приватний нотаріус Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофанова Л.П. надіслала до суду письмову заяву про розгляд даної справи без її участі та відсутність заперечень щодо задоволення позову.

Свідок ОСОБА_6, яка знала ОСОБА_4 близько 30 років, у судовому засіданні підтвердила факт перебування останньої на утриманні ОСОБА_5 Також зазначила, що батько ОСОБА_4 був одружений на ОСОБА_5, а вони після смерті батька з 1990 року по 2001 рік проживали разом.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні повідомив, що з 1977 року працював у колгоспі з ОСОБА_4 і ОСОБА_5, знав їх сім'ю. З кінця 80-х років після розлучення з чоловіком ОСОБА_4 переїхала проживали до ОСОБА_5, яка утримувала ОСОБА_4, тому що остання віддавала пенсію дітям та внукам.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов'язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказано, що суд вправі розглядати справи про встановлення фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4, виданого 05.12.2017 року виконавчим комітетом Набутівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області.

ОСОБА_4 за життя проживала разом із ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідками виконавчого комітету Набутівської сільської ради №№ 465, 531 від 22.10.2018 року та 20.12.2018 року відповідно.

ОСОБА_5 була мачухою ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_4 серія НОМЕР_5, виданого повторно 11.07.1954 року, батьками якої вказано ОСОБА_9 та ОСОБА_10; копією свідоцтва про одруження ОСОБА_9 та ОСОБА_5 серія НОМЕР_6 від 25.04.1966 року; копією свідоцтва про одруження ОСОБА_13 та ОСОБА_4 серія НОМЕР_7, видане 19.12.1954 року.

ОСОБА_9 (батько ОСОБА_4.) помер ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_8 від 15.10.1981 року.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_9, виданого 18.06.2001 року виконкомом Кіровської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4.

Враховуючи викладене, беручи до уваги відсутність заперечень з боку відповідача та третьої особи щодо встановлення факту перебування ОСОБА_4 на утриманні ОСОБА_5, та обумовленість вказаної вимоги настанням юридичних наслідків у вигляді можливості позивачів реалізації права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, суд вважає, що наявні підстави для задоволення вимоги про встановлення вищевказаного факту перебування особи на утриманні, оскільки докази, що безпосередньо досліджені у судовому засіданні підтверджують той факт, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, будучи непрацездатною перебувала на утриманні ОСОБА_5 не менше одного року до її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4, та у суду відсутні сумніви щодо цього.

ОСОБА_5 за життя була власником права на земельну частку (пай) розміром 2,46 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі, оскільки є в списку що додається до державного акту на право колективної власності на землю КСП «Росія» серія НОМЕР_10, та за нею зареєстровано сертифікат на земельну частку (пай) серія НОМЕР_3, що підтверджується його копією.

Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, що входить до складу спадщини ОСОБА_5 регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР) та Земельного кодексу УРСР (далі - ЗК УРСР).

Відповідно до змісту п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі відкриття спадщини, cтрок на прийняття якої закінчився до 01.01.2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Таким чином якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину.

Відповідно до змісту ст.ст. 524-526 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Згідно змісту ст.ст. 527, 531 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Відповідно до положень ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно ч. 10 ст. 5 ЗК УРСР у редакції станом на час відкриття спадщини ОСОБА_5 право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства.

Положеннями ч. 2 ст. 23 ЗК УРСР державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_4 є спадкоємцем за законом майна ОСОБА_5, та прийняла спадщину після її смерті шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.

Факт родинних відносин позивачів з померлою ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4, а саме, що вони є її дітьми підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_11, виданого 19.09.1960 року, та копією свідоцтва про народження ОСОБА_2серії НОМЕР_12, виданого 06.06.1964 року; копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_13, виданого 04.06.1983 року Корсунь-Шевченківським райвідділом ЗАГС Черкаської області, відповідно до змісту якого після реєстрації шлюбу 04.06.1983 року з ОСОБА_18 ОСОБА_2. змінила прізвище на ОСОБА_2.

Згідно змісту довідок виконавчого комітету Набутівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області №№ 530, 532, 533 від 20.12.2018 року житловий будинок та неприватизована земельна ділянка площею 0,60 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, обліковується за ОСОБА_4, що на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 була зареєстрована та проживала одиноко за вказаною адресою.

Позивачі прийняли спадщину після смерті матері, оскільки протягом шести місяців з дня відкриття спадщини звернулась до приватного нотаріуса Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Митрофанової Л.П. із заявою про прийняття спадщини, де заведено спадкову справу № 83/2018.

Водночас, постановою вказаного нотаріуса від 30.11.2018 року позивачам відмовлено, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), що належала ОСОБА_5, та яку після її смерті успадкувала ОСОБА_4, оскільки відсутній документ, що підтверджує факт родинних відносин між вказаними особами чи факт перебування ОСОБА_4 на утриманні ОСОБА_5 не менше одного року до дня її смерті.

Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які виникли щодо успадкування майна ОСОБА_4, регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України.

Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, крім іншого, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом її відкриття є день смерті особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Положеннями ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно змісту ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно змісту п.п. 4.15, 4.20 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, зокрема земельна ділянка, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку та витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті.

Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом.

Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Таким чином, якщо суть вимоги пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя.

З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачами, а також те, що відповідачем визнано позовні вимоги, у суду відсутні сумніви про те, що померлій ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 за життя на праві приватної власності належала земельна частка (пай) розміром 2,46 умовних кадастрових гектарів, яка увійшла до складу її спадщини, та яку, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, успадкувала після неї ОСОБА_4, яка була спадкоємцем майна ОСОБА_5 за законом, оскільки перебувала на її утриманні не менше одного року до дня смерті спадкодавця, що встановлено судом, а позивачі мають право на спадкування вказаної земельної частки (паю) за законом, та своєчасно прийняли спадщину, що свідчить про наявність підстав для визнання за ними права власності на вказану земельну частку (пай) у порядку спадкування за законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Водночас з урахуванням позиції позивача ОСОБА_1 щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за позивачами, суд не стягує їх з відповідача на користь позивачів.

Крім вказаного, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачами при поданні позову відповідно до квитанції АБ «Укргазбанк» від 04.12.2018 року №№ 37286142, 37286176, що становить 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп. за кожною з квитанцій, підлягають поверненню їм з державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 12, 13, 76-82, 89, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354-355, пп. 15.5 п. 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Встановити факт, що ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, перебувала на утриманні ОСОБА_5 не менше одного року до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину земельної частки (паю) площею 2,46 умовних кадастрових гектарів, у порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, та успадкувала вказану земельну частку (пай) після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5, якій вона належала на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3, виданого Корсунь-Шевченківською районною державною адміністрацією, та зареєстрованого 23.01.1998 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 332.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, право власності на 1/2 частину земельної частки (паю) площею 2,46 умовних кадастрових гектарів, у порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, та успадкувала вказану земельну частку (пай) після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5, якій вона належала на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3, виданого Корсунь-Шевченківською районною державною адміністрацією, та зареєстрованого 23.01.1998 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 332.

Повернути з державного бюджетуОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову відповідно до квитанції ПАТ АБ «Укргазбанк» від 04.12.2018 року № 37286142, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи, що становить 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп.

Повернути з державного бюджетуОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову відповідно до квитанції ПАТ АБ «Укргазбанк» від 04.12.2018 року № 37286176, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи, що становить 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп.

Судові витрати у іншій частині залишити за позивачами.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Черкаської області через Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 11.02.2019 року.

Суддя Линдюк В.С.