Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 203/4466/17

провадження № 61-11136св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова Олена Ярославівна, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2018 року у складі судді Казака С. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (далі - ПАТ «Український професійний банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянінова О. Я., Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсним нікчемного правочину, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 28 травня 2015 року між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я., за яким банком на користь відповідача було здійснено відчуження нерухомого майна - першої черги офісу-приміщення № 45, загальною площею 197,3 кв. м, що на АДРЕСА_1 . Зазначена у договорі ціна продажу становила 3 196 139,44 грн.

Постановою правління Національного банку України від 28 травня 2015 року № 348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» банк було віднесено до категорії неплатоспроможних. Винесенню вказаної постанови передувало ухвалення правлінням Національного банку України постанови від 30 квітня 2015 року № 293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», відповідно до якої було встановлено цілий ряд обмежень у здійсненні діяльності банку, запроваджено особливий режим контролю за його діяльністю та призначено куратора Національного банку України.

На підставі постанови правління Національного банку України від 28 травня 2015 року № 348 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 28 травня 2015 року № 107 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Український професійний банк» та розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29 травня 2015 року по 28 серпня 2015 року включно.

Перевіркою всіх договорів, укладених банком з іншими контрагентами протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації було встановлено, що договір купівлі-продажу від 28 травня 2015 року є нікчемним, оскільки при його укладенні було допущено ряд порушень норм чинного законодавства України, обмежень, встановлених Національним банком України, а також встановлено, що цей правочин має ознаки нікчемності, визначені частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки має безоплатний характер, що зумовило неможливість виконання банком зобов`язань перед іншими кредиторами та направлений на позачергове задоволення вимог одного з кредиторів неплатоспроможного банку.

Так, договір купівлі-продажу від 28 травня 2015 року було укладено в порушення обмежень, встановлених постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ, зокрема, заборони на укладання відповідних договорів та здійснення розрахунку не через кореспондентський рахунок банку, відкритий в Національному банку України, а шляхом відображення в балансі банку штучних транзакцій з оплати договору, внаслідок чого банк жодних грошових коштів не отримав. ТОВ «Розвиток-2012», що було залучено згідно із договором купівлі-продажу відповідачем для здійснення розрахунків, було оформлено платіжне доручення від 28 травня 2015 року № 211 з перерахування коштів зі свого поточного рахунку, відкритого у ПАТ «Український професійний банк», на рахунок банку на суму 3 196 139,44 грн. Проте, виконання вказаного платіжного доручення не вбачалось можливим, оскільки на кореспондентському рахунку банку залишок коштів складав 43 805,61 грн. Таким чином, вказане платіжне доручення не підлягало виконанню в силу пункту 1.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22. Отже, за відсутності коштів на кореспондентському рахунку, банк не мав можливості виконати платіжне доручення з перерахування коштів. Відтак, реально кошти до банку не надходили, натомість відбулось коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань, що свідчить про безоплатність такого правочину, що також унеможливлює виконання грошових зобов`язань банку перед іншими кредиторами в ліквідаційній процедурі в частині ціни продажу.

Також в обґрунтування нікчемності договору купівлі-продажу банк посилався на те, що останнім безпідставно встановлено відстрочку платежу, що з урахуванням перебування банку у категорії проблемних та його неможливості виконання зобов`язань перед кредиторами значно погіршувало фінансове становище банку.

Крім того, зазначало, що кінцевими бенефіціарними власниками ТОВ «Розвиток-2012» є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 При цьому, ОСОБА_3 мав значний вплив на банк, оскільки був його акціонером і фактично здійснював усі управлінські функції. Враховуючи це, згідно із положеннями Закону України «Про банки і банківську діяльність» ОСОБА_3 є контролером ПАТ «Український професійний банк» та, відповідно, разом із ТОВ «Розвиток-2012» та ОСОБА_2 є пов`язаними особами з банком.

Ураховуючи наведене, ПАТ «Український професійний банк» просило суд визнати недійсним нікчемний правочин - договір купівлі-продажу від 28 травня 2015 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , та застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності за останнім на відчужене за договором нерухоме майно - першу чергу офісу-приміщення № 45, загальною площею 197,3 кв. м по АДРЕСА_1 , а також визнати право власності на вказане майно за ПАТ «Український професійний банк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Український професійний банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження нікчемності спірного правочину відповідно до положень статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Український професійний банк» залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог, так як відчуження належного позивачу майна здійснювалось за оплатним договором купівлі-продажу, за ціну, що перевищує балансову вартість майна та погоджена сторонами.

Апеляційний суд також вказав, що матеріали справи не містять й доказів того, що ОСОБА_2 , який виступав покупцем за договором купівлі-продажу від 28 травня 2015 року, є пов`язаною з банком особою у розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також, що останній був кредитором банку та відповідно, що укладенням нікчемного правочину відповідачу було надані пільги щодо позачергового задоволення його кредиторських вимог, порівняно з іншими кредиторами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду, ПАТ «Український професійний банк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували та не надали правої оцінки тому, що на час укладення спірного правочину на кореспондентському рахунку банку знаходилося всього 43 805,61 грн, у той час як ціна договору купівлі-продажу становила 3 196 139,44 грн, тому ТОВ «Hозвиток-2012» не мало можливості здійснити оплату за договором. Фактично банк безоплатно здійснив відчуження належного йому майна, що є підставою вважати його нікчемним.

Вважає, що суди не надали належної правової оцінки тому, що правочин було вчинено в інтересах власників банку та пов`язаних з банком осіб.

Крім того, не було враховано, що правочин було укладено під час дії відповідних заборон Національного банку України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи скарги є необґрунтованими, а судами попередніх інстанцій ухвалені законні та обґрунтовані судові рішення, тому просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення у силі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» банк було віднесено до категорії неплатоспроможних строком до 180 днів, із встановленням обмежень в його діяльності.

Постановою правління Національного банку України від 28 травня 2015 року № 348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» банк було віднесено до категорії неплатоспроможних та визнано такою, що втратила чинність постанову правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ.

На підставі постанови правління Національного банку України від 28 травня 2015 року № 348 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 28 травня 2015 року № 107 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Український професійний банк» та розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29 травня 2015 року по 28 серпня 2015 року включно.

За наслідком запровадження у банку тимчасової адміністрації та відповідно до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб наказом від 29 травня 2015 року № 26/ТА було створено комісію з перевірки договорів, укладених ПАТ «Український професійний банк», якою проведено перевірку договорів укладених банком з іншими контрагентами протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації.

Перевіркою встановлено, що між ПАТ «Український професійний банк» в особі в.о. голови правління Каргаполова О. К. та ОСОБА_2 28 травня 2015 року було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О. Я. та зареєстрований в реєстрі за № 1611.

Згідно із пунктами 1.1, 1.3 вказаного договору предметом продажу виступало нерухоме майно - перша черга офісу-приміщення № 45, загальною площею 197,3 кв. м, по АДРЕСА_1 , що належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 2007 року та договору про внесення змін до договору купівлі-продажу від 27 серпня 2008 року.

Пунктами 2.1, 2.2 договору купівлі-продажу визначено, що продаж нерухомого майна вчиняється за узгодженою між сторонами ціною і складає 3 196 139,44 грн, у тому числі податок на додану вартість 20% у розмірі 532 689,9 грн, яка сплачується покупцем у гривнях шляхом безготівкового переказу договірної ціни на рахунок продавця № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ «Український професійний банк», після укладення цього договору, але не пізніше 30 червня 2015 року. Продавець має право залучити для здійснення оплати вартості нерухомого майна третіх осіб.

У пункті 2.5 договору купівлі-продажу зазначено, що відповідно до відомостей, викладених в довідці, наданій 28 травня 2015 року № 01-10/1580 ПАТ «Український професійний банк», балансова вартість вищевказаного нерухомого майна складає 2 663 449,53 грн.

Також 28 травня 2015 року на виконання умов пункту 2.6 договору купівлі-продажу, сторонами було складено акт приймання-передачі приміщення, що є предметом договору купівлі-продажу.

Згідно із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 28 травня 2015 року за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2015 року.

Відповідно до умов пункту 2.2 договору купівлі-продажу третьою особою - ТОВ «Розвиток-2012», було оформлено платіжне доручення від 28 травня 2015 року № 211 з перерахування коштів зі свого поточного рахунку, відкритого у ПАТ «Український професійний банк», на рахунок банку на суму 3 196 139,44 грн, як оплата за ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 28 травня 2015 року.

Постановою правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року № 562 відкликано банківську ліцензію ПАТ «Український професійний банк» та прийнято рішення про ліквідацію останнього.

На виконання вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 28 серпня 2015 року № 158 «Про початок процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», припинено здійснення тимчасової адміністрації в банку з 28 серпня 2015 року і розпочато процедуру ліквідації останнього з 31 серпня 2015 року по 30 серпня 2016 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) погодилася з висновками про те, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Така позиція також відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 3 цього Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку. Аналіз функцій Фонду, викладених у статтях 4, 26, 27, 37, 38 вказаного Закону, свідчить про те, що Фонд бере участь у правовідносинах у різних статусах: з одного боку, він ухвалює обов`язкові для банків та інших осіб рішення, а з іншого - здійснює повноваження органів управління банку, який виводиться з ринку, тобто представляє банк у приватноправових відносинах з третіми особами.

За статтею 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд (уповноважена особа) зобов`язаний забезпечити збереження активів і документації банку, зокрема, протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Відповідно до частин третьої статті 38 цього Закону правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без установлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним узяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; банк прийняв на себе зобов`язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов`язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

За результатами перевірки, здійсненої відповідно до статті 38 цього Закону, виявляються правочини, які є нікчемними в силу приписів (на підставі) закону. При виявленні таких правочинів Фонд, його уповноважена особа чи банк не наділені повноваженнями визнавати або встановлювати правочини нікчемними.

Відповідний правочин є нікчемним не за рішенням уповноваженої особи Фонду, а відповідно до закону. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення на підставі частини другої статті 215 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Рішення уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування таких наслідків. Таке рішення є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою, що здійснює повноваження органу управління банку.

Така позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, в її постановах від 16 травня 2018 року у справі № 910/24198/16 (провадження № 12-15гс18), від 04 липня 2018 року у справі № 819/353/16 (провадження № 11-163апп18) та від 05 грудня 2018 року у справі № 826/23064/15 (провадження № 11-1080апп18), від 27 лютого 2019 року у справі № 826/8273/16 (провадження № 11-775ас18) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла висновку про те, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

У справі, що переглядається, ПАТ «Український професійний банк» просило суд, зокрема, визнати недійсним нікчемний правочин. Суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову у ці частині у зв`язку із безпідставністю позовних вимог про нікчемність договору купівлі-продажу від 28 травня 2015 року, тому відмовили у задоволенні позовних вимог про визнання його недійсним, як нікчемного.

Проте, враховуючи викладене вище, позовна вимога ПАТ «Український професійний банк» про визнання недійсним нікчемного договору не може бути задоволена, оскільки позивач просив застосувати неналежний спосіб захисту.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що суди попередніх інстанцій по суті правильно відмовили у задоволенні вказаних позовних вимог, проте помилково вказали підстави для ухвалення таких судових рішень, тому оскаржувані судові рішення у вказаній частині слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині з інших правових підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Український професійний банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на нерухоме майно, суди вважали ці вимоги похідними від вимог про визнання недійсним нікчемного договору.

При цьому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 28 травня 2015 року не має ознак нікчемності, так як відчуження належного банку майна здійснювалось за оплатним договором, за ціну, що перевищує балансову вартість майна та погоджена сторонами. Відповідно до умов пункту 2.2 договору купівлі-продажу третьою особою - ТОВ «Розвиток-2012», було оформлено платіжне доручення від 28 травня 2015 року № 211 з перерахування коштів зі свого поточного рахунку, відкритого у ПАТ «Український професійний банк», на зазначений в договорі рахунок банку на суму 3 196 139,44 грн, як оплата за ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 28 травня 2015 року.

Проте, суди, дійшовши таких висновків, не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не встановили усіх обставин, необхідних для правильного вирішення справи, та не перевірили усіх доводів позивача.

Згідно з Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, безготівкові рахунки - це перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться Банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Розрахунковий документ - це документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Платіжне доручення - це розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Пунктом 1.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті визначено алгоритм дій банку в разі неможливості виконання платіжного доручення клієнта через відсутність коштів на кореспондентському рахунку, таке платіжне доручення клієнтів не виконується.

Суди не перевірили доводів позовної заяви про те, щовиконання платіжного доручення від 28 травня 2015 року № 211, оформленого ТОВ «Розвиток-2012», на суму 3 196 139,44 грн було неможливо, оскільки залишок коштів на кореспондентському рахунку ПАТ «Український професійний банк» складав 43 805,61 грн. Позивач вказував, що за відсутності коштів на кореспондентському рахунку ПАТ «Український професійний банк» не мало можливості виконати платіжне доручення № 211 від 28 травня 2015 року з перерахування коштів, а тому кошти до банку не надходили та відбулось коригування структури банківського балансу шляхом зміни обліку грошових зобов`язань, що свідчить про безоплатність такого правочину, а такий правочин унеможливлює виконання грошових зобов`язань банку перед іншими кредиторами в ліквідаційній процедурі, в цій частині продажу.

Таким чином, судами не було належним чином перевірено, чи не призвело укладення вказаного договору купівлі-продажу до неплатоспроможності банку (в частині вартості нерухомості) перед іншими кредиторами, адже за наслідком дій з відчуження активів не було підвищено ані ліквідність, ані платоспроможність банку, що, на думку позивача, зумовило віднесення останнього до категорії неплатоспроможних.

Крім того не було враховано, що з урахуванням обмежень, встановлених постановою правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року, саме з кореспондентського рахунку мали б списуватись кошти під час проведення транзакцій з перерахування коштів з рахунку клієнта банку, і саме на цьому рахунку кошти мали відображатись у разі їх реального надходження.

Також не було враховано та перевірено посилань про те, що оплата за договором мала бути здійснена третьою особою - ТОВ «Розвиток-2012», яка на момент укладання спірного договору була кредитором банку та мала залишки грошових коштів на рахунках ПАТ «Український професійний банк», шляхом перерахування коштів з рахунку ТОВ «Розвиток-2012» на рахунок банку. Тобто, від продажу об`єкта нерухомості сума грошових коштів на кореспондентському рахунку банку не збільшилась (банк не отримав коштів від продажу нерухомого майна), а укладення спірного договору зумовило неможливість виконання зобов`язань неплатоспроможного банку перед іншими кредиторами на вартість проданого нерухомого майна.

Крім того, суди попередніх інстанцій взагалі не надали правової оцінки тому, що спірний правочин був укладений у порушення постанови правління Національного банку України від 30 квітня 2015 року № 293/БТ, відповідно до якої ПАТ «Український професійний банк» було установлено обмеження щодо будь-якого відчуження будівель і споруд.

Безпідставним є й посилання апеляційного суду на положення статті 1066 ЦК України, оскільки у спорах з банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи розпочата процедура його ліквідації, спеціальним законом, що підлягає до застосування, є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Норми вказаного Закону підлягають пріоритетному застосуванню по відношенню до норм інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, порушення норм процесуального права допущені обома судами, то справу у частині позовних вимог ПАТ «Український професійний банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на нерухоме майно необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» про визнання недійсним нікчемного договору відмовити.

Справу в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на нерухоме майно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Кривцова Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк