Справа №: 671/2377/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

07 лютого 2019 року м. Волочиськ

Волочиський районний суд Хмельницької області в складі:

головуючої - судді Павлової А.С.,

за участі секретаря судового засідання Козак Г.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

свідка ОСОБА_2,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до Волочиського районного суду Хмельницької області із позовною заявою, в якій просить виселити ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_3 являється власником вищевказаної квартири. За її згоди туди вселились і зареєструвались донька ОСОБА_5 та онука ОСОБА_2.

В травні 2017 року позивачу стало відомо, що в її квартирі з 07.02.2017 зареєструвався та проживає в даний час відповідач ОСОБА_4, який не являється членом сімї, зареєстрований та проживає без дозволу власника. Вселився самовільно, не сплачує комунальні платежі за користування квартирою.

Рішенням суду відповідача визнано таким, що втратив право користування квартирою ОСОБА_3 Однак, він продовжує проживати і на прохання забрати речі і звільнити помешкання не реагує, що змушує позивача звертатись до суду із даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав і просив задовольнити. Пояснив, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2. Позивач не надавала згоду ОСОБА_4 на проживання в її квартирі. Останній вселився самовільно, а пізніше і зареєструвався без згоди власника в її помешканні. Він являється співмешканцем доньки позивача - ОСОБА_5. ОСОБА_6 з ОСОБА_4 зловживають алкогольними напоями. Вони перебувають з позивачем у конфліктних стосунках.

ОСОБА_3 проживає з чоловіком в селі Попівці, але враховуючи похилий вік, мають намір переїхати в спірну квартиру в м. Волочиськ, однак не можуть це зробити через дії відповідача. Адвокат звертає увагу суду на наявність великої заборгованості за комунальні послуги, які відповідач не сплачує. Також вказав на описку в позові у зазначенні імені відповідача «Олександр», замість вірного «Олексій».

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився. Про розгляд справи повідомлявся через оголошення на офіційному сайті в мережі Інтернет. Також йому особисто вручалась кореспонденція суду за фактичним місцем проживання, вказаним позивачем.

Суд вважав можливим розглянути справу у відсутності відповідача, і ухвалити заочне рішення на підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, про що постановив ухвалу без виходу до нарадчої кімнати.

Заслухавши представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню.

Судом встановлено, ОСОБА_3 являється власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 11.08.2010 (а.с. 9-11). Фактично проживає позивач в с. Попівці Волочиського району Хмельницької області.

В зазначеній квартирі зареєстровано дві особи: ОСОБА_5 (донька власника) та ОСОБА_2 (онука власника), що підтверджується копією будинкової книги а.с. 7, 8.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 31.10.2017, яке набрало законної сили 10.01.2018 ОСОБА_4 було визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням АДРЕСА_3.

11.01.2018 відповідача було знято з реєстрації за місцем проживання, про що внесено відомості в будинкову книгу, а.с. 7, 8.

Допитана в якості свідка ОСОБА_2 вказала, що вона являється онукою позивача. Раніше вони з мамою вдвох проживали в бабусиній квартирі. Близько 2,5 років тому, з ними почав проживати мамин співмешканець ОСОБА_4 Спочатку відносини між ними були нормальними. Пізніше мама самостійно прописала відповідача в їх квартирі, без згоди ОСОБА_3 З того часу відповідач почав поводитись агресивно по відношенню до неї. Неодноразово застосовував силу, ініціював конфлікти, погрожував виселенням. Мама була на його боці. Такі обставини стали приводом для того, що вона (свідок) переїхала проживати в інше приміщення. Однак до матері навідується досить часто.

ОСОБА_4 влітку 2017 року був в зоні АТО, тому тимчасово не проживав із мамою, проте решту часу постійно проживає у квартирі, там же знаходяться його особисті речі.

Свідок вказала, що позивачу ОСОБА_3 чиняться перешкоди в користуванні квартирою, так як там поміняно двері і усі замки. Ключів нікому не дають. Мама з ОСОБА_4 зловживають алкогольними напоями. З бабусею перебувають в конфліктних відносинах. Комунальні платежі на платять, вважають, що квартира не їхня і оплачувати за все повинен власник.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012, провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 20.06.2018 у справі № 750/59/16-ц).

Судом встановлено, що відповідач не зареєстрований, але проживає в квартирі позивача без її згоди. Власник в даній квартирі не проживає і не веде спільного господарства з ОСОБА_4, який вселився і користується квартирою не являючись членом сімї ОСОБА_3 Будь-яких угод про порядок користування вказаним приміщенням позивач не укладала.

Враховуючи вищевикладене, керуючись принципами верховенства права, пропорційності, диспозитивності і змагальності суд вважає, що право власності позивача підлягає захисту у визначенний нею спосіб, який є ефективним і пропорційним за встановлених судом обставин справи.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України ст.ст. 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 9, 64, 150, 156 ЖК Української РСР, ст.ст. 2, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 141-142, 263, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити.

Виселити ОСОБА_4 з квартири № 51 по вул. Пушкіна, б. 1 в м. Волочиськ Хмельницької області без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір 704 грн. 80 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його проголошення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Хмельницького апеляційного суду через Волочиський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована адреса проживання суду невідома, фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Повний текст рішення складено 13.02.2019.

Суддя :