Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 316/1855/18

провадження № 61-10931св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Енергодарський міський відділ управління державної міграційної служби України в Запорізькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 15 травня 2019 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заява мотивована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Єреван (республіка Вірменія). Після його народження він разом з батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 переїхали до України, де вони вже постійно проживали в селі Нововодяне, Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області.

У вересні 1998 році він був зарахований до Енергодарського навчально-виховного комплексу № 5, де закінчив сім класів. У зв`язку з переведенням до Енергодарського навчально-виховного комплексу № 1, закінчив девятий клас та отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту. У 2009 році органом Державної податкової інспекції у м. Енергодар ОСОБА_1 було видано довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру.

З часу переїзду до України з 1991 року він жодного разу не залишав територію України. Він звертався до Енергодарського міського відділення Державної міграційної служби України в Запорізькій області за місцем його фактичного проживання з питанням прийняття громадянства України та отримання паспорту, однак міграційною службою йому було відмовлено та запропоновано звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання на території України.

Також, заявник з зазначеним питанням звертався до Посольства Республіки Вірменії в Україні, де йому було видано довідку від 26 червня 2018 року про те, що за даними паспортно-візового відділу Поліції Республіки Вірменії, де народився ОСОБА_1 , паспортом громадянина Республіки Вірменії не документований.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив встановити факт постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року та по теперішній час.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 лютого 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання на території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єреван, (республіка Вірменія) станом на 13 листопада 1991 року та по теперішній час.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявником доведено факт його постійного проживання на території України з 13 листопада 1991 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу Енергодарського міського відділу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області задоволено.

Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 лютого 2019 року скасовано.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року по теперішній час відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що заявником не надано належних доказів на підтвердження факту постійного проживання на території України саме станом на 13 листопада 1991 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 11 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що батьки заявника станом на 13 листопада 1991 року постійно проживали на території України. Факт проживання ОСОБА_1 на території України з 1991 року ніхто не заперечував. Громадянства Вірменії ОСОБА_1 немає. Крім того, суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності заявника. Відомості про те, що представник заявника - ОСОБА_4 була належним чином повідомлена судом апеляційної інстанції про дату, час і місце розгляду справи в матеріалах справи відсутні.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2019 року до Верховного Суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від Енергодарського міського відділу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, в яких воно просило залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки воно прийняте при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Єреван Республіки Вірменії, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , переклад якого було посвідчено приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Запорізької області 01 квітня 2011 року за номером в реєстрі № 1773, а справжність фотокопії свідоцтва про народження посвідчено 01 квітня 2011 року за номером в реєстрі № 1774 (а.с. 8).

Відповідно до довідки від 05 грудня 2013 року за вих. № 890 ОСОБА_1 був зарахований з 01 вересня 1998 року до першого класу Енергодарського навчально-виховного комплексу № 5 та закінчив сьомий клас (а.с. 13).

Згідно з довідкою від 05 грудня 2013 року за вих. № 648 заявник був зарахований до Енергодарського навчально-виховного комплексу № 1 до восьмого класу та у 2007 році закінчив дев`ятий клас та отримав свідоцтво про базову загальну середню освіту від 22 червня 2007 року серії НОМЕР_2 (а.с. 14).

У 2009 році ОСОБА_1 закінчив 11 класів Енергодарської загальноосвітньої школи I-III ступенів № 2, що підтверджується атестатом про повну загальну середню освіту серії НОМЕР_3 , виданим 24 червня 2009 року (а.с. 12).

Відповідно до довідки Посольства Республіки Вірменії в Україні від 26 червня 2018 року, ОСОБА_1 по даним паспортно-візового відділу Поліції Республіки Вірменії - паспортом громадянина Республіки Вірменії не документований.

Також судами встановлено, що батьки заявника - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у 2017 році отримали посвідки на постійне проживання.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянствоУкраїни» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України.

Відповідно до пункту 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року.

У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до пункту третього частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наданих міграційною службою документів вбачається, що батьки ОСОБА_1 не можуть підтвердити факт їх проживання на території України ні станом на 24 серпня 1991 року, ні станом на 13 листопада 1991 року, паспорти колишнього СРСР зразка 1974 року у них відсутні.

На час народження заявника ОСОБА_1 та на час звернення заявника до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, його батьки є громадянами Республіки Вірменія.

Батьки ОСОБА_1 мають паспорти Республіки Вірменія та документовані посвідками від 16 березня 2017 року на постійне місце проживання на території України. У заявах-анкетах на отримання дозволу на імміграцію в Україну ними зазначено, що їх син ОСОБА_1 , 1991 року народження, має громадянство Вірменії.

Вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявником не надано належних та достовірних доказів на підтвердження факту свого постійного проживання на території України саме станом на 13 листопада 1991 року.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності заявника, а також відомості про те, що представник заявника - ОСОБА_4 була належним чином повідомлена судом апеляційної інстанції про дату, час і місце розгляду справи в матеріалах справи відсутні є необґрунтованими, оскільки відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення судова повістка про виклик до суду ОСОБА_4 отримана особисто 15 квітня 2019 року (а.с. 83). Крім того, 13 травня 2019 року ОСОБА_1 подав до Запорізького апеляційного суду заяву про розгляд справи апеляційним судом без його участі (а.с. 86).

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк