Справа № 201/5200/19
Провадження № 2/201/2359/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі: головуючого - судді Федоріщева С.С.,

за участі секретаря судового засідання - Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Казенного підприємства «Південукргеологія», в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 3495,88 грн., середній заробіток у розмірі 77692,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що вона з 21.11.2003р. по 01.03.2017р. працювала в КП «Південукргеологія». 01.03.2017р. позивача було звільнено з посади завідувача канцелярії підприємства за власним бажанням. Як зазначає ОСОБА_1 , протягом її роботи в КП «Південукргеологія» відповідач неодноразово затримував виплату заробітної плати. Так, в грудні 2016 року позивач була змушена звернутися до суду з позовною заявою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з липня 2015 року по вересень 2016 року. Лише після отримання позивачем судового рішення на її користь та звернення до державної виконавчої служби, відповідач сплатив заборгованість по заробітній платі. На момент звільнення позивача з КП «Південукргеологія» відповідач з нею розраховувався частково, заборгованість у розмірі 3495,88 грн. до теперішнього часу не сплатив. Таким чином заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем складає 3495,88 грн., що підтверджується розрахунковими листками, виданими їй відповідачем за період з грудня 2016 року по березень 2017 року. Кількість календарних днів затримки розрахунку при звільненні на момент подання позовної заяви - 530 робочих днів (02.03.2017р. по 18.04.2019р.). Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (на момент звернення до суду) : 530 днів х 146,59 грн. = 77692,00 грн. Крім того, позивач вважає, що діями відповідача їй спричинена моральна шкода, яку ОСОБА_1 оцінює у 10000,00 грн. Так, завдана позивачу моральна шкода обумовлюється моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушення її законного права на заробітну плату, приниженням честі, гідності, ігнорування її прав, втратою у зв`язку з цим престижу та ділової репутація серед співробітників, родичів та друзів.

Позивач подала до суду заяву, в якій просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, проти розгляду справи за її відсутності не заперечувала.

Представник відповідача також надала до суду заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відмовити у стягненні моральної шкоди. Справу просила розглянути за її відсутності.

Свою правову позицію відповідач обґрунтовує тим, що на даний час на підприємстві склалося важке фінансове становище, з серпня 2018 року арештовано банківські рахунки, в наслідок чого заробітну плату виплачувати не має можливості, скорочено штат працівників.

Також представник відповідача звертає увагу суду на те, що тримісячний строк звернення до суду з позовом, встановлюється згідно ст. 233 КЗпП України, з моменту коли особа дізналась або повинна була дізнатися про своє порушене право, а також приймаючи до уваги, що не отримуючи заробітну плату кожного місяця з 02.03.2017р. по 18.04.2019р. позивач був обізнаний про своє порушене право та пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також представник відповідача просить суд при винесенні рішення керуватися принципами справедливості та співмірності, з огляду на неістотність суми основного боргу порівняно із розміром компенсації (сума боргу - 3495,88 грн., сума компенсації - 77692,00 грн.). Щодо відшкодування моральної шкоди сторона відповідача вважає, що до правовідносин про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя - застосовується тримісячний строк позовної давності (ст. 233 КЗпП).

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 24 листопада 2003 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з КЗ «Південукргеологія» та наказом № 213-к від 01 червня 2012 року переведена на посаду завідувача канцелярією підприємства (а.с. 5 зворот - 6).

28 лютого 2017 року позивач була звільнена зі займаної посади, згідно ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (наказ від 28 лютого 2017 року № 18-к) (а.с. 6).

При звільненні позивача з КЗ «Південукргеологія», в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, відповідач не здійснив повного розрахунку по виплаті заробітної плати, нарахованої ОСОБА_1 за час роботи на підприємстві.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому зарплати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до розрахункового листа, отриманого позивачем на підприємстві відповідача, станом на кінець березня 2017 року КП «Південукргеологія» має перед ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 3495,88 грн. (а.с. 7).

Представник відповідача у поданих до суду заяві та клопотанні не заперечував проти заявленої позивачем заборгованості по виплаті заробітної плати у розмірі 3495,88 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Досліджені судом докази не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності, не мають суперечностей, дають підставу суду дійти висновку, що відповідач не здійснив повного розрахунку з позивачем при її звільненні з роботи та станом на момент винесення судом рішення по справі має заборгованість у розмірі 3495,88 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, оскільки відповідачем на момент подачі позову заборгованість по заробітній платі виплачена не була, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999р., при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки, в поданому до суду позові, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток, розрахований нею за період з 02.03.2017р. по 18.04.2019р., керуючись вимогами ст. 13 ЦПК України, суд розглядає позовні вимоги останньої в межах заявленого.

Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається як середньоденна заробітна плата помножена на кількість робочих днів на дату (у даному випадку - звернення позивача до суду з цим позовом), без урахування податків, які підлягають стягненню в обов`язковому порядку.

Кількість календарних днів затримки розрахунку при звільненні на момент подання позовної заяви - 530 робочих днів (з 02.03.2017р. по 18.04.2019р.).

Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (на момент звернення до суду) : 530 х 146,59 грн. = 77692,00 грн.

Отже, у зв`язку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача та враховуючи те, що з моменту звільнення до моменту звернення до суду пройшло 530 робочих днів, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку, який на момент звернення до суду складає 77692,00 грн.

Представник відповідача просила суд зменшити розмір середнього заробітку до співмірного та справедливого розміру, з огляду на неістотність суми боргу порівняно із розміром компенсації та тяжке фінансове становище на підприємстві. Вирішуючи заявлене представником відповідача клопотання, суд зазначає наступне.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Таким чином, застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, але виключно при існуванні таких умов: наявність чи виникнення спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплат працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, або коли вони (ці суми) повинні бути сплачені роботодавцем та прийняття судом відповідного рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні (цих) сум.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постановах від 23 грудня 2015 року у справі № 6-837цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, а також правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі № 461/6803/16-ц, провадження № 61-15027св18.

При розгляді даної справи судом не було встановлено необхідних умов за якими суд може застосувати принцип співмірності та зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

Також представник відповідача просить суд застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, вирішуючи заявлене, суд зазначає наступне.

Відповідно до роз`яснень ВСУ від 26.10.2016р. по справі №6-1395цс16 не має значення, коли працівник звернеться до суду із позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати. Строк позовної давності законодавством не передбачений.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільненні. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. У частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має права звернутися до суду з позов про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, зі змісту статті 233 КЗпП України вбачається, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Така правова позиція щодо незастосування строків позовної давності при порушенні роботодавцем законодавства про оплату праці викладена у постанові ВСУ від 25.07.2018р. у справі № 552/3404/17.

Окрім того, в ст. 233 КЗпП України чітко передбачено звернення працівника з заявою про вирішення саме трудового спору, в той час як відшкодування моральної шкоди здійснюється у порядку загального судочинства та стягується позивачем в порядку ст. 237-1 КЗпП України та ч. 1 ст. 1167 ЦК України.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 невиплатою заробітної плати, суд дійшов наступного висновку.

На думку позивача невиплата заробітної плати при звільненні у визначені законодавством строки призвела до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди, на підставі статті 237-1 КЗпП України, є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог про відшкодування заробітної плати на користь звільненого працівника за час затримки розрахунку.

Встановивши факт тривалого порушення трудових прав позивача, у зв`язку з нездійсненням повного розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку, що зазначені обставини призвели до вимушених змін у її життєвих стосунках і такі дії є втручанням у право на майно позивача.

В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995р. №4 зазначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи наведені положення законодавства, тривалість порушення права позивача на отримання заробітної плати, розмір невиплаченої заробітної плати та необхідність позивача в судовому порядку відновлювати свої права, розмір моральної шкоди у 1000 грн., суд вважає в даному випадку розумним та співрозмірним з порушеним правом позивача. За викладеного суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на її користь 1000 грн.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Південукргеологія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, у відповідності до приписів ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, а також те, що позивач на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати з відповідача на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 3495,88 грн. (три тисячі чотириста дев`яносто п`ять гривень 88 копійок), середній заробіток у розмірі 77692,00 грн. (сімдесят сім тисяч шістсот дев`яносто дві гривні 00 копійок) та моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 копійок).

В задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь держави судовий збір в розмірі 821,88 грн. (вісімсот двадцять одна гривня 88 копійок).

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.С. Федоріщев