Р І Ш Е Н Н Я Справа № 200/10594/18

Ім`ям України Провадження № 2/200/1571/19

24 липня 2019 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого - судді Литвиненка І.Ю.,

при секретарі - Божченко А.І.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1 , представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, ОСОБА_6 , Дніпровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Прийдак Юрій Миколайович, про визнання недійсним та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_5 , у червні 2018 року, звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів - Шевченківської районної у м. Дніпрі ради та ОСОБА_6 , визначивши третьою особою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Прийдака Ю.М., в якій прохає визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Бабушкінської районної ради народних депутатів № 788 від 10 жовтня 1986 року про узаконення, затвердження актів приймання житлового будинку та акту розміру часток по АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 28 жовтня 2015 року, що видано на 35/100 частин будинку АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_6 та визнати за нею право власності на 35/100 частин будинку АДРЕСА_1 (а.с. 1-2). Ухвалою суду від 03 вересня 2018 року Дніпровську міську раду залучено до справи, як співвідповідача (а.с. 89-90).

В обґрунтування позовних вимог вказала те, що вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_7 у 1963 році власними силами та за власні кошти побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка була виділена ОСОБА_7 у 1957 році у безстрокове користування. У 1970 році у цьому будинку разом із ними стала мешкати сестра ОСОБА_7 - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_7 помер. При оформленні спадщини вона дізналася, що успадкувала лише 65/100 частин вказаного домоволодіння, оскільки 35/100 частин домоволодіння належало ОСОБА_8 Вважає рішення щодо набуття ОСОБА_8 права власності на 35/100 частин спірного домоволодіння неправомірним у зв`язку з тим, що цей будинок вона будувала разом із своїм чоловіком ОСОБА_7 , а ОСОБА_8 участі у будівництві не брала та грошових коштів на це не давала. У січня 2016 року їй стало відомо, що на ім`я ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 35/100 частин будинку по АДРЕСА_1 . Вважає, що дане свідоцтво видане безпідставно, оскільки рішення щодо набуття ОСОБА_8 права власності на 35/100 частин спірного домоволодіння є неправомірним.

Ухвалою суду від 13 липня 2018 року у справі відкрито провадження, підготовче судове засідання призначено на 14 серпня 2018 року (а.с. 46).

14 вересня 2018 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідачка ОСОБА_6 не погоджується із вимогами позивачки та прохає відмовити у їх задоволенні, посилаючись на наступне. Вона зазначила, що позивачка приховує дійсні обставини справи, оскільки ще в червні 1964 року зверталася до народного суду Красногвардійського району м. Дніпропетровська із позовом до свого чоловіка ОСОБА_7 та його сестри ОСОБА_8 про розподіл житлової площі у спірному будинку в порядку користування, в якому нею ж самою було зазначено те, що це домоволодіння збудоване за участі сестри її чоловіка ОСОБА_8 Цей позов залишено без розгляду. Також, суддею Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Романюк М.М. 23 листопада 2006 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про визначення порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , де ОСОБА_5 також сама зазначає, що їй належить 65/100 спірного домоволодіння, а 35/100 його належить на праві власності ОСОБА_8 05 лютого 2015 року ОСОБА_5 вже зверталася до суду із таким же позовом, який наразі розглядається. Під час розгляду цього позову свідок ОСОБА_9 надала покази про те, що ще з 1960 року ОСОБА_7 разом із своєю сестрою ОСОБА_8 будували спірний будинок по АДРЕСА_1 , і вже після завершення будівництва з`явилася ОСОБА_5 , яка уклала шлюб із ОСОБА_7 Вказаний позов було залишено без розгляду у зв`язку із чисельними неявками у судове засідання позивачки та її представника. У зв`язку із викладеними обставинами вважає, що з моменту, коли позивачка дізналася про нібито порушення її законних прав, сплинуло більш, ніж три роки, що дає підстави застосувати при вирішенні спору строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

03 жовтня 2018 року до суду надійшла заява представника Шевченківської районної у м. Дніпрі ради про застосування при вирішенні спору строку позовної давності із посиланням на те, що позивачкою пропущений встановлений трирічний строк позовної давності, а тому у задоволенні позову слід відмовити (а.с. 76).

21 січня 2019 року до суду надійшла заява представника Дніпровської міської ради про застосування при вирішенні спору строку позовної давності, в якій він прохає застосувати до спірних правовідносин загальний трирічний строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову (а.с. 130-131).

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові. Прохала позов задовольнити у повному обсязі. Пояснення надала аналогічні тексту позовної заяви. З доводами відповідачів про застосування строків позовної давності не погодилася, посилаючись на те, що позивачка при зверненні із позовом до суду надала заяву про визнання поважними причини пропуску строку для звернення до суду, зокрема через її хворобу, що обмежила її здатність пересуватися.

Представники відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позов не визнали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Прохали відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Наполягали на тому, що позивачка достовірно знала про те, що має право на звернення до суду із зазначеним позовом, однак пропустила строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом без поважних причин, а тому прохали застосувати при вирішенні справи загальний трирічний строк позовної давності, відмовити у позові.

Представник відповідача - Дніпровської міської ради, позов також не визнала. Пояснила, що всі рішення щодо спірної нерухомості прийняті законно, а позивачка свідомо вводить суд в оману. Прохала при вирішенні спору застосувати загальний трирічний строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник відповідача - Шевченківської районної у м. Дніпрі, ради в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 141).

Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М., належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився. Письмових заяв чи клопотань до суду не надав, причини неявки суду не повідомив. Учасники процесу не заперечували проти розгляду справи за відсутності третьої особи. З цих підстав суд розглянув справу за відсутності третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків та перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами в наданих ними межах, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Допитана в судовому засіданні, як свідок, ОСОБА_10 пояснила, що вона не є родичкою позивачки, а мешкала поруч із ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , коли вони будували будинок. Після завершення будівництва ОСОБА_7 забрав до себе батьків та сестру ОСОБА_8. Вона була квартальною та бачила документи на будинок, де власником був зазначений ОСОБА_7 . Після його смерті його дружина ОСОБА_5 дізналася про те, що вона не є єдиною власницею будинку. Вказала, що будівництво було завершено у 1963-1964 роках, а сестра ОСОБА_7 ОСОБА_8 з`явилася приблизно у 1970-х роках. Пояснила, що знає про те, що батьки ОСОБА_7 не допомагали йому будувати будинок. З позивачкою вона почала спілкуватися вже після смерті ОСОБА_7

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що вона не є родичкою позивачки, а знайома із нею, оскільки їх чоловіки разом працювали. Вона знає, що будинок будували позивачка разом із своїм чоловіком ОСОБА_7 . Під час будівництва його сестри вона не бачила. Сестра ОСОБА_7 ОСОБА_8 з`явилася приблизно через десять років після того, як позивачка із ОСОБА_7 почали мешкати разом.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що не є родичкою позивачки, а знайома із нею, оскільки також будувала будинок у 100 метрах від будівництва ОСОБА_7 Пояснила, що будинок по АДРЕСА_1 будували ОСОБА_7 та його сестра ОСОБА_8 за допомогою їх батьків. Позивачка з`явилася вже тоді, коли будинок побудували та у ньому мешкали ОСОБА_7 із своєю сестрою. Їх батьки у будинку не проживали. Зазначила, що між позивачкою та сестрою ОСОБА_7 склалися неприязні стосунки. Ще за життя ОСОБА_7 вони із сестрою розділили домоволодіння на окремі подвір`я.

Судом встановлено, що рішенням Октябрьської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 372/2 від 21 липня 1959 року ОСОБА_7 виділено у безстрокове користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 (а.с. 7). 19 серпня 1959 року ОСОБА_7 укладено договір на забудову вказаної земельної ділянки (а.с. 12-14). Відповідно до акту приймання індивідуального домоволодіння Виконкому Дніпропетровської обласної ради, будівництво по АДРЕСА_1 розпочато у 1959 році та завершено у 1963 році (а.с. 8-9). З відмітки у паспорті громадянки України ОСОБА_5 видно, що вона одружилася із ОСОБА_7 02 квітня 1962 року (а.с. 4). Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 10 жовтня 1986 року № 788, на підставі заяви ОСОБА_7 , узаконено та затверджено акт ідеальних часток на домоволодіння по АДРЕСА_1 у таких частках: за ОСОБА_7 - 65/100 частин домоволодіння, за ОСОБА_8 - 35/100 частин домоволодіння (а.с. 102). Листом виконкому Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська від 27 жовтня 1999 року № Н-048/01;02, ОСОБА_7 було повідомлено про те, що у випадку, якщо він не знав, що йому належить 65/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 цього домоволодіння належить ОСОБА_8 , він може звернутися за захистом своїх прав до народного суду Бабушкінського району м. Дніпропетровська з позовом про визнання права власності на спірне домоволодіння за ним в цілому (а.с. 16). В позовній заяві, яку було подано ОСОБА_5 до народного суду Красногвардійського району м. Дніпропетровська 22 червня 1964 року, вона зазначає те, що домоволодіння по АДРЕСА_1 побудовано за участю сестри ОСОБА_7 (а.с. 67). У її позові до ОСОБА_8 , провадження по якому відкрито 23 листопада 2006 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, вона зазначає, що їй належить 65/100 частин домоволодіння, а ОСОБА_8 належить 35/100 частин домоволодіння (а.с. 69-70).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Нормами статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з вимогами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14, яка є узагальненням практики, що склалася при розгляді справ цієї категорії, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Нормою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. ОСОБА_7 у 1959 році отримав земельну ділянку по АДРЕСА_1 у безстрокове користування для забудови. Він почав будівництво у 1959 році, яке завершено у 1963 році. Шлюб із ОСОБА_5 він уклав у 1962 році, що свідчить про те, що будівництво він розпочав без дружини, яка є позивачкою у цій справі. Вже у 1964 році позивачка звернулася до свого чоловіка та його сестри із позовом про розподіл житлової площі будинку АДРЕСА_1 , в якому сама зазначає, що цей будинок було побудовано за участю сестри її чоловіка ОСОБА_8 . У 2006 році вона зверталася з позовом до ОСОБА_8 про визначення порядку користування земельною ділянкою у домоволодінні по АДРЕСА_1 , де зазначила, що їй належить 65/100 спірного домоволодіння. У 2015 році у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська знаходилася цивільна справа із такими ж вимогами позивачки, як при розгляді даної справи. У ході розгляду цієї справи допитана, як свідок, ОСОБА_9 , підтвердила той факт, що будинок ОСОБА_7 починав будувати разом із своєю сестрою ОСОБА_8 ( ОСОБА_8 ) та зі своїми батьками. Стосунки між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 були неприязні, оскільки у 1960-х роках разом із своїм чоловіком вона також будувала будинок поруч із сім`єю ОСОБА_7 , де мешкає і по теперішній час. Через те, що позивачка подала визначений позов із розподілу нерухомого майна ще у 1964 році, з цього часу почався перебіг загального трирічного строку позовної давності, підстав продовжувати якої суд не має, то доходить висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог.

Суд критично оцінює покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки вони свідчили лише у цій справі та не надавали своїх свідчень у цій справі у 2015 році, а є добрими знайомими позивачки та перебувають із нею у приятельських стосунках. Крім того, оскільки обставини, про які вони свідчили у цій справі, відбувалися більш, ніж 50 років тому, достовірність свідчень цих свідків є сумнівною.

Суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його недоведеності та застосовує строки позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 82, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 353 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_5 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення особами, що брали участь у судовому засіданні, а особами, які не брали участь у судовому засіданні - протягом 30 днів зо дня отримання ними копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили через 30 днів зо дня його проголошення, або через 30 днів зо дня отримання його копії учасниками процесу, які не брали участь у судовому засіданні, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя І.Ю. Литвиненко