Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
04 вересня 2019 року
справа № 219/5575/15-ц
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнив частково. Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах у розмірі 62 912,58 грн за користування кредитом скасував. Справу в цій частині направив на новий розгляд до апеляційного суду. В оскарженій частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 349 875,53 грн рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 13 грудня 2016 року залишив без змін.
При цьому колегія суддів, зробила висновок, що: «звернення стягнення на заставлене майно (майнові права) є правом заставодержателя, а не його обов`язком. У правовідносинах, які склалися між сторонами, банк не скористався своїм правом задовольнити вимоги за рахунок предмета застави, а обрав інший спосіб захисту порушеного права, звернувшись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.
Верховний Суд України за результатами розгляду справ № 6-2001цс15, № 6-1809цс16, № 6-350цс17 дійшов висновку про те, що запровадження в неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації або ліквідаційної процедури унеможливлює задоволення вимог кредиторів цього банку в способи, інакші від визначених в Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до пункту 41 частини першої статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом.
у будь-якому разі в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону, в зв`язку з чим припинення зобов`язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не допускається. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2047цс16. Відповідачем не надано доказів на підтвердження звернення до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» для визнання його вимог кредитора в період формування реєстрів кредиторів, а також щодо проведення зарахування зустрічних однорідних вимог. Відповідно до частини восьмої статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними. З огляду на викладене, висновки судів про безпідставність заперечень відповідача проти позову щодо обов`язку банку зарахувати зустрічні однорідні вимоги та, як наслідок, про наявність підстав для часткового стягнення кредитної заборгованості, є законними і обґрунтованими».
Не можу погодитися із цим висновком колегії суддів з таких мотивів.
1. Суди встановили, що 08 травня 2013 року між сторонами був укладений договір банківського вкладу «Японський «Постійний» «Дев`яти місячний»» № 580226/2013 (в доларах США), предметом якого є розміщення вкладником в банку строкового вкладу в розмірі 70 000 доларів США на умовах депозитного продукту на строк 18 місяців з дня укладення договору з виплатою процентів по закінченні строку дії вкладу.
1.1. 27 грудня 2013 року між сторонами був укладений кредитний договір № 60/2013, згідно з умовами якого відповідачу наданий кредит в розмірі 350 000 грн для поточних потреб на строк до 03 листопада 2014 року з установленням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 28 % річних.
1.2. Згідно з пунктом 1.4 кредитного договору забезпеченням зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів за його користування, комісій, платежів, передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій є застава майнових прав, а саме право вимоги на грошові кошти, що розміщені ОСОБА_2 у ПАТ «ВіЕйБі Банк» на підставі договору банківського вкладу «Японський «Постійний» «Дев`яти місячний»» № 580226/2013 (в доларах США) від 08 травня 2013 року.
1.3. 27 грудня 2013 року між сторонами був укладений додатковий договір № 2 до договору банківського вкладу «Японський «Постійний» «Дев`яти місячний»» № 580226/2013 (в доларах США), згідно якого розділ 1 «Предмет та основні умови Договору» договору доповнений пунктом 1.9: «Вкладник доручає Банку, а Банк має право на підставі цього доручення здійснювати договірне списання з вкладного рахунку Вкладника № НОМЕР_1 ПАТ «ВіЕйБі Банк», код Банку 380537, грошових коштів в сумі заборгованості за Кредитним договором № 60/2013 від 27 грудня 2013 року, укладеному між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 , зі всіма змінами та доповненнями до нього, враховуючи прострочену заборгованість, в тому числі по тілу кредиту, процентам, нарахованим комісіям, пені, штрафам та іншим платежам, що мають сплачуватись за цим Кредитним договором, а також Договором застави майнових прав від 27 грудня 2013 року, що укладений між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 зі всіма змінами та доповненнями до нього на свою користь та направити зазначені грошові кошти на погашення вищезазначених зобов`язань та витрат.
1.4. Відповідно до умов договору застави майнових прав, що укладений 27 грудня 2013 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 60/2013, з усіма подальшими змінами до нього, заставодавець надає заставодержателю в заставу майнові права, які полягають в праві вимоги на грошові кошти в сумі 70 000 доларів США, що еквівалентно 559 510 грн по курсу НБУ станом на 27 грудня 2013 року, які знаходяться на вкладному рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у ПАТ «ВіЕйБі Банк», та належать заставодавцю на підставі Договору банківського вкладу «Японський «Постійний» «Дев`яти місячний» № 580226/2013 (в доларах США) від 08 травня 2013 року.
1.5. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у повному обсязі (сума основного боргу, проценти, неустойка, витрати по зверненню стягнення на предмет застави) в порядку, передбаченому цим Договором застави, у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється на вибір заставодержателя: за рішенням суду або шляхом позасудового врегулювання відповідно до чинного законодавства України.
1.6. 27 грудня 2013 року між сторонами був укладений договір відступлення права вимоги (з відкладальною обставиною), згідно з яким відповідач відступає банку право вимоги (з відкладальною обставиною) на грошові кошти за Договором банківського вкладу «Японський «Постійний» «Дев`яти місячний» № 580226/2013 від 08 травня 2013 року. Відкладальною обставиною в розумінні цього Договору є невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за Кредитним договором № 60/2013 від 27 грудня 2013 року, укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_2
1.7. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, внаслідок чого станом на 15 червня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 412 788,11 грн, з яких 349 875,53 грн заборгованість за кредитом, 62 912,58 грн заборгованість за відсотками.
1.8. В ПАТ «ВіЕйБі Банк» з 21 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію, а з 20 березня 2015 року запроваджено процедуру ліквідації.
3. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
4. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
5. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
7. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 березня 2019 року у справі № 904/9713/17 (провадження № 12-247гс18) зазначено, що: «6.5. […] набуте заставодержателем внаслідок невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання право звернення стягнення на предмет застави - майнові права реалізується шляхом відступлення заставодавцем права майнової (грошової) вимоги заставодержателю, тобто таке відступлення права вимоги і є безпосередньо способом звернення стягнення на вказаний предмет забезпечення. 6.6. При цьому положення статті 36 Закону № 4452-VI, який є спеціальним нормативним актом у регулюванні правовідносин неплатоспроможного банку, у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_5 із заявою до банку, не містили обмежень для задоволення власних вимог банку як кредитора, у тому числі шляхом відступлення права вимоги. 6.7. Посилаючись на статтю 602 ЦК України, положення якої визначають випадки недопустимості зарахування зустрічних вимог, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що у спірному випадку реалізація набутого банком права задоволення своїх вимог кредитора за рахунок заставного майна мала бути задоволена шляхом звернення стягнення на заставне майно внаслідок відступлення заставодавцем на користь заставодержателя права вимоги отримання грошових коштів за договором банківського вкладу. 6.8. Водночас Велика Палата Верховного Суду визнає помилковим застосування судом апеляційної інстанції пункту 8 частини другої статті 46 Закону № 4452-VI щодо заборони здійснювати припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (шляхом договірного списання) з дня початку процедури ліквідації банку, оскільки цієї норми не існувало як на час звернення 28 травня 2015 року ОСОБА_5 до банку про зарахування предмета застави в рахунок заборгованості за кредитним договором, так і на час настання кінцевого терміну повернення кредиту - 12 червня 2015 року (включно). 6.9. Під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій відповідач наголошував на тому, що позивач, ухиляючись від реалізації набутого ним права задоволення своїх вимог кредитора за рахунок заставного майна, незважаючи на відсутність заборони на час вчинення таких дій спеціальним законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб, одночасно утримуючи у себе належні заставодавцю кошти на депозитному рахунку, діє у такий спосіб з порушенням меж здійснення цивільних прав. Проте належної оцінки зазначеним доводам в оскаржуваних судових рішеннях немає».
8. У цій справі із настанням 03 листопада 2014 року відкладальної обставини - невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за Кредитним договором № 60/2013 від 27 грудня 2013 року, укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_2 , банк набув право вимоги на грошові кошти за договором банківського вкладу «Японський «Постійний» «Дев`яти місячний» № 580226/2013 від 08 травня 2013 року.
9. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
10. По своїй суті поведінка банку, який спочатку 27 грудня 2013 року уклав із відповідачем договір застави майнових прав і також 27 грудня 2013 року договір відступлення права вимоги (з відкладальною обставиною), обумовивши, що відкладальною обставиною є невиконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № 60/2013 від 27 грудня 2013 року, а згодом, після настання цієї обставини, ініціював процедуру стягнення заборгованості за кредитним договором у судовому порядку, є недобросовісною.
11. За таких обставин, колегії суддів касаційну скаргу потрібно було задовольнити, оскаржені скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Суддя В. І. Крат