КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 759/2285/19

провадження № 22-ц/824/10655/2019

12 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

за участю секретаря Примушка О. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного музею народної архітектури та побуту України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання оплатити листки непрацездатності, вихідну допомогу та кошти за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року в складі судді Ул`яновської О. В.,

встановив:

04 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 19 червня 2017 року перебував у трудових відносинах з Національним музеєм народної архітектури та побуту України на посаді заступника генерального директора з наукової та культурно-просвітницької діяльності.

Зазначив, що 15 листопада 2017 року перебував на робочому місці, під час наради з 15 до 16 год. через образи та приниження в.о. генерального директора у нього стався гіпертонічний криз.

16 листопада 2017 року він вийшов на роботу, після 10 год. зробив запис в журналі реєстрації робочого дня про залишення свого робочого місця. В цей день йому було видано листок непрацездатності серії АДІ №122013. З 16 листопада 2017 року по 02 лютого 2018 року включно він перебував на лікарняному.

Згодом йому стало відомо, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року у справі № 753/11449/ 17, з 09 червня 2017 року на посаді, яку він займав, поновлено працівника, який раніше виконував цю роботу.

Зазначив, що 19 грудня 2017 року він отримав офіційне письмове попередження, що буде звільнений відповідно до п. 6 ст.40 КЗпП України. Від запропонованої йому 19 грудня 2017 року іншої роботи він відмовився.

05 лютого 2018 року, в перший робочий день після закінчення лікування, він подав до бухгалтерії листки непрацездатності для їх оплати. В.о. керівника відповідача повідомила його про звільнення з посади з 15 листопада 2017 року на підставі п. 6 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з поновленням на посаді іншого працівника.

01 березня 2018 р. йому було повідомлено про відсутність підстав для оплати листків непрацездатності з 16.11.2017 по 02.02.2018 , оскільки у вказаний період він не перебував у трудових відносинах з відповідачем.

15 березня 2018 року він повторно звернувся до відповідача з вимогою оплатити лікарняні листки та здійснити остаточний розрахунок, видати трудову книжку та копію наказу про звільнення.

26 березня 2018 року він отримав копію наказу про звільнення за ч.6 ст.40 КЗпП України.

Посилаючись на вказані обставини, просив: визнати незаконним та скасувати пункт 2 наказу Національного музею народної архітектури та побуту України за №677 від 15 листопада 2017 року про його звільнення з займаної посади з 15 листопада 2017 року; поновити його на посаді заступника генерального директора з наукової та культурно-просвітницької діяльності з 15 листопада 2017 року; зобов`язати відповідача негайно виконати рішення суду в частині поновлення на роботі та виплатити йому заробітну плату за один місяць у розмірі середньомісячного заробітку в сумі 16 875,65 грн; зобов`язати відповідача оплатити листки непрацездатності серії АДІ №№122013, 122272, 226181, 358956, серії АГС №№226124, 359231, серії АДГ 3265478 за період з 16 листопада 2017 року по 02 лютого 2018 року; зобов`язати відповідача оплатити вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 50 626,95 грн; зобов`язати відповідача виплатити йому 13 103 грн за невикористану в 2017 році основну відпустку; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 листопада 2017 року по 15 листопада 2018 року в сумі 265 433,55 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що його не було ознайомлено 15.11.2017 р. з наказом №677 про поновлення на роботі, не запропоновано перед розірванням трудового договору іншої роботи, не складено 15.11.2017 р. акт про відмову від переведення на іншу роботу, не здійснено розрахунку при звільненні, не виплачено вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку (ст.44 КЗпП України) та інших належних йому, інваліду війни, виплат, не видано трудової книжки.

Крім цього, суд першої інстанції не взяв до уваги лікарняні листки непрацездатності з 16.11.2017 р. по 02.02.2018 р., як доказ перебування на лікарняному, внаслідок чого неправильно визначив його звільнення 15.11.2017 р. - останній день його роботи.

Вважає, що розірвати трудовий договір з ним було можливо 16.11.2017 р., з урахуванням вимог закону про заборону звільнення під час перебування на лікарняному або у відпустці. Суд не взяв до уваги вимогу відповідача від 19.12.2017 №1/324 надати документальне підтвердження правомірності його відсутності на робочому місці з 17.11.2017 р. по 19.12.2017 р., з огляду на його звільнення 15.11.2017 р.

Також зазначив, що на 06 червня 2019 р. було призначено підготовче засідання, проте суд розглянув справу по суті без ретельного вивчення наданих ним документів, ухваливши рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права. Судом незаконно допущено до участі в судовому засіданні представника відповідача Паньків І. М., який не має посвідчення адвоката України.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представники відповідача Повякель О. Т., Паньків І. М . , Клюс В. В. просили відмовити у задоволенні поданої апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки про порушення свого права позивач довідався 03 березня 2018 року, а з позовом звернувся 04 лютого 2019 року. При цьому останній не просив поновити пропущений строк.

Оскільки в ході судового розгляду позивачем не доведено, а судом не здобуто доказів порушення прав позивача щодо можливості поновлення на роботі, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, які є похідними вимогами від поновлення на роботі та скасування наказу про звільнення.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 233КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

В порушення зазначених вимог закону, суд першої інстанції, без з`ясування законності підстав для звільнення позивача з роботи, відмовив в задоволенні позову про поновлення на роботі з підстав пропуску строку звернення до суду.

Крім цього, суд першої інстанції не врахував, що частина позовних вимог стосувалась порушення права позивача на оплату праці.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування судом обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права є обґрунтованими. Ухвалене по справі рішення підлягає скасуванню з постановленням нового по суті пред`явленого позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 19 червня 2017 року, обіймав посаду заступника генерального директора з наукової та культурно-просвітницької діяльності.

На виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року у справі №753/11449/17, наказом в.о. генерального директора Національного музею народної архітектури та побуту України Повякель О.Т. №677 від 15 листопада 2017 року Паньківа І. М. поновлено на посаді заступника генерального директора з наукової та культурно-просвітницької діяльності з 09.06.2017 р.

Пунктом 2 цього наказу ОСОБА_1 звільнено з посади заступника генерального директора з наукової та культурно-просвітницької діяльності з 15 листопада 2017 року відповідно до п.6 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Судом встановлено, що в період з 16 листопада 2017 р. по 02 лютого 2018 р. ОСОБА_1 перебував в стані тимчасової непрацездатності.

Листом відповідача від 19.12.2017 р. №1/324 ОСОБА_1 запропоновано інші посади з існуючих вакантних посад станом на 15.11.2017 р., від яких останній відмовився.

З огляду на викладене, само по собі недотримання відповідачем положень ч.2 ст.40 КЗпП України щодо невжиття заходів переводу працівника на іншу роботу до моменту видачі наказу про звільнення не призвело до порушення прав останнього.

Та обставина, що починаючи з 16 листопада 2017 р. ОСОБА_1 перебував на лікарняному, не позбавляло відповідача права на звільнення останнього 15 листопада 2017 р., який був останнім робочим днем для позивача.

За таких обставин вимоги позивача про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Враховуючи ту обставину, що листки непрацездатності були видані ОСОБА_1 вже після припинення трудових правовідносин з відповідачем, у останнього не виник обов`язок по їх оплаті. Позовні вимоги в цій частині також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавцем не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи, що сторони у справі не є рівними учасниками спірних правовідносин та мають відмінні правові можливості з надання доказів щодо наявності або відсутності заборгованості з виплати заробітної плати, саме на відповідача покладається обов`язок надання доказів на спростовування доводів позивача щодо існування заборгованості.

Відповідно до положень ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Доводи відповідача про виплату позивачу вихідної допомоги при звільненні, з огляду на виплату останньому у грудні 2017 р. матеріальної допомоги в розмірі посадового окладу 5 533 грн є необґрунтованими.

Відповідно до наданих відповідачем доказів, станом на грудень 2017 р. за підприємством рахується борг в сумі 5533 грн - матеріальна допомога (соц. побутові), яка була перерахована позивачу 27.12.2017 р. (а.с. 138, 159).

Матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань передбачена умовами Колективного договору, та не є матеріальною допомогою в розумінні ст.44 КЗпП України.

Так, відповідно до п.3.9 Колективного договору на 2014-2018 роки між адміністрацією та трудовим колективом Національного музею народної архітектури та побуту, при наявності економії коштів у межах бюджетних призначень Адміністрація або за пропозицією Об`єднаного представницького органу Первинних профспілкових організацій музею згідно законодавства виплачує в розмірі не більше одного посадового окладу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (один раз на рік) (а.с.149).

Доказів виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі не менше місячного заробітку суду надано не було.

З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення суми вихідної допомоги підлягають задоволенню в розмірі 13 002,55 грн, виходячи з такого розрахунку: (13 582,50 грн (нарахована заробітна плата за вересень 2017) + 12 172,60 грн ( нарахована заробітна плата за жовтень 2017 з урахуванням квартальної премії в сумі за один місяць )) :2.

Згідно зі статтею 74 КЗпП громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади)і заробітної плати.

Відповідно до вимог ч. 1, ч.3 статті 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.7 ст. 6 Закону України "Про відпустки" особам з інвалідністю I і II груп надається щорічна основна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а особам з інвалідністю III групи - 26 календарних днів.

З службової записки начальника відділу документального та кадрового забезпечення Боженка В.П. від 03.11.2017 р. встановлено, що 30.10.2017 р. ОСОБА_1 подав заяву про надання йому відпустки як інваліду 2 групи тривалістю 30 календарних днів. Останній надав для огляду посвідчення серії НОМЕР_1 , видане 15.08.2017 р. Святошинською районною державною адміністрацією м. Києва. В бухгалтерії музею була виготовлена копія цього посвідчення та долучена до його заяви (а.с.102).

Відповідно до повідомлення Головного управління Держпраці у Київській області від 20.12.2018 №42-Р-4994-6148, заявою від 07.11.2017 р. ОСОБА_1 просив надати йому основну відпустку за 2017 рік з 13.11.2017 посилаючись на те, що він є інвалідом війни ІІ групи. До заяви було додано копію довідки МСЕК від 27.06.2017 та копію посвідчення серії НОМЕР_1 від 15.08.2017 р. Проте відпустку ОСОБА_1 надано не було (а.с.161-163).

Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

З огляду на те, що з дати укладення трудового договору - 19 червня 2017 року і до 27 червня 2017 року позивач мав право на щорічну відпустку з розрахунку 24 календарних днів, а після цієї дати - з розрахунку 30 календарних днів, як особа з інвалідністю ІІ групи, при визначенні тривалості щорічної основної відпустки, на яку позивач мав право, суд виходить з такого розрахунку: 24: (365 -11 святкових і вихідних днів )х 8 (кількість днів до дати встановлення інвалідності) =0,54 дні; 30:(365-11)х139 =11,779 днів; 0,54 +11,779 днів = 12,31 днів.

Враховуючи викладене, позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані 12 днів щорічної відпустки.

Судом встановлено, що при звільненні позивача йому було виплачена грошова компенсація лише за 8 днів щорічної відпустки (а.с.138).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зазначене свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Такий висновок висловлено також у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16 та від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 212/5156/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 212/6977/15-ц.

Отже, одноразова допомога при звільненні, грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки входить до фонду оплати праці, тому звернення до суду із такими вимогами не обмежується будь-яким строком в силу частини другої статті 233 КЗпП України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього та четвертого пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Оскільки позивач потягом останнього календарного місяця перебував на лікарняному, розрахунковим періодом у даному випадку є вересень та жовтень 2017 року.

Відповідно до наданих відповідачем доказів, позивачу нараховано заробітну плату за вересень 2017 року в розмірі 13 832,50 грн, за жовтень 2017 р. - 19 918,80 грн.

Враховуючи, що в розмір заробітної плати за жовтень 2017 р. включено квартальну премію - 11619,30 грн, остання підлягає включенню в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді ( 11 619,30 грн :3).

З огляду на кількість відпрацьованих робочих днів у вересні 2017 р. - 21 та у жовтні 2017 р. - 21, середньоденна заробітна плата позивача становить 619,17 грн, виходячи з такого розрахунку: 42 роб. дні : ( 13 832,50 грн + 12 172,60 грн) = 619,17 грн.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2017 року по 15.11.2018 року, в межах заявлених позовних вимог, становить : 619,17 грн х 251 роб. дні =155 411,67 грн.

Відповідно до пункту 2 цього Порядку, обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з фактичних виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

При визначенні розміру грошової компенсації за 4 дні невикористаної щорічної відпустки суд виходить з такого розрахунку: 63 308,65 грн (розмір фактичних виплат за фактичний час роботи) : 147 календарних днів (відпрацьованого періоду за виключенням святкових і неробочих днів) = 430,67 грн; 430,67 грн х 4 дні = 1 722,68 грн.

Вказана сума, а також сума вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначені без вирахування податків та обов`язкових платежів, встановлених чинним законодавством України.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За частиною 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 4 253,40 грн ( 1701,36 грн +2 552,04 грн).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381- 384 ЦПК України суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року скасувати.

Постановити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України ( м. Київ, с.Пирогів, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) вихідну допомогу в сумі 13 002,55 грн, компенсацію за невикористану щорічну відпустку - 1 722,68 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 155 411,67 грн, а всього на загальну суму 170 136,90 грн.

Вказана сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів, встановлених чинним законодавством України.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Національного музею народної архітектури та побуту України ( м. Київ, с. Пирогів, ) в дохід держави судовий збір в сумі 4 253,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк