ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1079/17 Номер провадження 22-ц/814/113/19Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О.О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції з Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовського Анатолія Григоровича

на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 02 липня 2018 року, постановленого у складі головуючого судді Колотієвського О.О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовський Анатолій Григорович, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа Приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовський Анатолій Григорович про встановлення факту проживання однією сім?єю, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки, визнання договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсними договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 23 червня 2016 року та договір купівлі-продажу земельних ділянок від 23 червня 2016 року, укладені між нею та ОСОБА_2, посвідчені приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. та зареєстровані в реєстрі за № 2050 та № 2051.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що дані договори було укладено нею під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, а тому її волевиявлення не було вільним та не відповідало внутрішній волі.

25 липня 2017 року третя особа ОСОБА_5 заявив самостійні вимоги на предмет спору. Посилаючись на факт спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 без реєстрації у шлюбу близько 20 років та будівництво за спільні кошти під час проживання однією сім'єю житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, просив суд встановити відповідний юридичний факт, визнати право спільної сумісної власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки та визнати недійсним договір купівлі-продажу спільного майна без його письмової згоди.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 25 липня 2017 року позов третьої особи ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 02 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі продажу недійсними відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 без шлюбу, упродовж якого було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 82,5 кв.м., загальною площею 236,7 кв.м. та в цілому складається з житлового будинку «Б,б», сараю «А,а», літньої кухні, льоху, «В,Вп», душу-вбиральні «Г», гаражу «Д», колодязю «к», колодязю «к1», огорожі «№1», замощення «І», зливної ями «ІІ», розташований на земельній ділянці площею 0,1228 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений 23 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. за реєстровим № 2050.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю факту проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу впродовж 1997-2018 років та спільного будівництва ними спірного будинку, тому вказане нерухоме майно належить їм на праві спільної сумісної власності, а своєї згоди на укладення договорів купівлі-продажу співвласник ОСОБА_5 не надавав.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 23.06.2016 року не були наявні тяжкі обставини та невигідні умови, які згідно статті 233 ЦК України є підставами для визнання договорів недійсними.

В частині задоволення позовних вимог третьої особи ОСОБА_5 рішення суду оскаржили відповідач ОСОБА_2 та приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовський А.Г.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити в оскаржуваній частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5

Вказує, зокрема, що судом дано неправильну оцінку доказам по справі щодо часу створення спірного майна та помилково ототожнено дату будівництва, яке було завершено у 1990 році, з датою оформлення відповідних документів з реєстрації прав на нерухоме майно у 2005 році. На час укладення договорів купівлі-продажу ОСОБА_4 була єдиним власником спірного майна, тому згоди на його відчуження від ОСОБА_5 не вимагалось.

В апеляційній скарзі приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовського А.Г. ставиться питання про скасування судового рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 та ухвалення в цій частині нового рішення про залишення позову без розгляду з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права.

Відзивів на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується та відповідно до правил частини першої статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення скарг, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

По справі встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданого Потоківською сільською радою 05 травня 1998 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 3-ою Кременчуцькою державною нотаріальною конторою, реєстраційний № 5394 від 24.11.1997 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 334, ОСОБА_4 належали земельні ділянки, розташовані на території с. Потоки Потоківської сільської ради, кадастровий номер НОМЕР_1 - для обслуговування житлового будинку площею 0,1228 га. та кадастровий номер НОМЕР_2 - для ведення особистого селянського господарства площею 0,2075 га.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_4 від 18 січня 2005 року, виданого Потоківською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області на підставі рішення виконкому Потоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про оформлення права власності від 10.12.2003 р. № 99, ОСОБА_4 на праві приватної власності належав житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 236,7 кв.м., житловою площею 82,5 кв.м., який в цілому складався з житлового будинку «Б, б», 236,7 кв.м., сараю «А, а», літньої кухні, льоху, «В, Вп», душу-вбиральні «Г», гаражу «Д», колодязю «к», колодязю «к1», огорожі «№1», замощення «І», зливної ями «ІІ».

08 лютого 2005 року Комунальним підприємством «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок, про що зроблено запис за № 217 в книзі № 14.

23 червня 2016 року між ОСОБА_4 - продавцем та ОСОБА_2 - покупцем укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та договір купівлі-продажу земельних ділянок, предметами яких було вищевказане нерухоме майно. Спірні договори купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 2049 та № 2051.

При укладенні даних договорів продавець ОСОБА_4 повідомила покупця ОСОБА_2, що на момент придбання відчужуваного нею майна, в шлюбі вона не перебувала, ні з ким без реєстрації шлюбу однією сім'єю не проживала і вказані об'єкти нерухомості не являються спільною сумісною власністю, та належать їй на праві особистої приватної власності.

Згідно довідки Потоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 22.06.2018 року, 01.06.2015 року ОСОБА_5 зареєстрований у вказаному будинку «як квартирант».

Задовольняючи позовні вимоги третьої особи ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини поширюються норми статті 74 СК України, згідно якої, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Зокрема, правила статті 65 СК України щодо обов'язкової нотаріально засвідченої згоди жінки та чоловіка на укладення договорів стосовно спільного майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може з огляду на наступне.

Вказана норма права, яка поширює інститут права спільної сумісної власності на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, запроваджена Сімейним кодексом України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

До 1 січня 2004 року діяли норми статей 16-18 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, згідно яких спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці.

Проте, у справі, що переглядається, таких обставин судом не встановлено.

При вирішенні спору судом першої інстанції не взято до уваги, що право на спірні земельні ділянки було набуте позивачем ОСОБА_4 у 1997 році в порядку спадкування, що виключає правовий режим спільної сумісної власності подружжя, а згідно матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених Комунальним підприємством «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок «Б, б», та літню кухню було побудовано у 1990 році, сарай «А, а» - у 1945 році, душ-вбиральню «Г» та гараж «Д» - у 1998 році.

Висновки суду, що Інструкція про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затверджена наказом Держбуду України від 24.05.2011 р. № 127, не передбачає порядку та відповідно процедури визначення року побудови об'єкта, а тому технічний паспорт не є безумовним підтвердженням року побудови спірного житлового будинку з господарськими будівлями є помилковим.

На час оформлення права власності позивача на спірне нерухоме майно діяло Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції № 7/5 від 07.02.2002 р., зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445 (далі - Тимчасове положення), згідно пунктів 1.6., 1.7. якого державній реєстрації підлягало право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку; державна реєстрація прав проводилась реєстратором БТІ за наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим БТІ, реєстратор якого проводить державну реєстрацію прав на цей об'єкт.

За чинним законодавством при реєстрації права власності на житлові будинки, побудовані до 05 серпня 1992 року, введення їх в експлуатацію не вимагалось. Натомість, документом, який засвідчував відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна, складений за результатами технічної інвентаризації, із зазначенням відповідного року побудови.

Відповідно до підпункту «а» пункту 8.1. Тимчасового положення, оформлення права власності на нерухоме майно проводилось з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Отже, встановлення року побудови об'єкта нерухомого майна за результатами технічної інвентаризації є обов'язковою умовою державної реєстрації права власності на це майно, а тому відповідні дані технічного паспорту є належними та допустимими доказами по справі.

Таким чином, по справі встановлено, що спірне майно було створене до 1 січня 2004 року, що підтверджується також рішенням виконкому Потоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області про оформлення права власності від 10.12.2003 р. № 99, на підставі якого позивачу ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а тому правовідносини між третьою особою ОСОБА_5 та позивачем ОСОБА_4 не можуть регулюватися нормами Сімейного кодексу України.

Оформлення права власності на нерухоме майно та його державна реєстрація у 2005 році факту створення цього майна до 1 січня 2004 року не спростовує.

Оскільки третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_5 належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт вкладання сумісної праці чи сумісних коштів у будівництво спірного житлового будинку суду не надав та відповідних обставин не довів, його вимоги щодо визнання права спільної сумісної власності на спірне майно задоволенню не підлягають.

У відповідності до положень статті 315 ЦПК України встановлення юридичних фактів у судовому порядку можливе якщо від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Враховуючи, що при вирішенні спору щодо майна, набутого в період до набрання чинності Сімейним кодексом України, встановленню підлягає не лише факт спільного проживання осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, а й обставини набуття спірного майна внаслідок їх спільної праці, що по справі не доведено, встановлення самого по собі факту проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1997 року не має юридичного значення для вирішення цього спору, а тому підстав для встановлення такого факту в судовому порядку не вбачається.

Виходячи з наведеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення у відповідній частині нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5

За вказаних обставин апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 підлягає задоволенню повністю, апеляційна скарга третьої особи - приватного нотаріуса Веселовського А.Г. підлягає частковому задоволенню, оскільки підстав для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_5 колегією суддів не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовського Анатолія Григоровича - задовольнити частково.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 02 липня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_5 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа Приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовський Анатолій Григорович про встановлення факту проживання однією сім?єю, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки, визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

В іншій частині рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 02 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: О.А. Лобов

В.М. Триголов