Справа № 159/3962/18
Провадження № 2/159/55/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді - Восковської О.А.

за участі:

секретаря судового засідання - Гарбар О.В.

представника позивача - адвоката ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника третьої особи на стороні відповідача без

самостійних вимог органу опіки та піклування

виконавчого комітету Ковельської міської ради - Гупіка М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, з участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог - органу опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулась в суд з даним позовом.

Позовні вимоги позивачка обгрунтовує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, що стверджується договором дарування, і в даній квартирі зареєстрована вона та її онук ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який зареєстрований у квартирі з дня свого народження за місцем реєстрації свого батька ОСОБА_6 Позивачка вказує, що рішенням суду від 22.05.2012 року шлюб між її сином ОСОБА_6 та відповідачкою ОСОБА_2 було розірвано, а 03.08.2018 року її син добровільно знявся з реєстрації у її квартирі з метою реєстрації свого проживання за адресою цивільної дружини, яка надала на це згоду, однак, відмовила у реєстрації його сина ОСОБА_5 у своєму житлі. Також позивачка вказує, що відповідачка ОСОБА_2 на її пропозицію дати дозвіл на зняття з реєстрації у її квартирі малолітнього ОСОБА_5 відмовила, отже усі обов'язки по зберіганню та використанню її будинку покладені тільки на неї, і у зв'язку із тим, що вона не може у повній мірі реалізувати свої права як власника квартири та змушена звертатись за захистом порушеного права. Позивач вважає, що малолітній ОСОБА_5 втратив право користування житловим приміщенням в якому зареєстрований, оскільки в ньому не проживає з моменту своєї реєстрації, а фактично проживає за місцем реєстрації та проживання своєї матері - відповідачки ОСОБА_2 За вказаних обставин позивач змушена звертатись до суду та просить визнати малолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

Ухвалою судді від 11 вересня 2018 року було прийнято позовну заяву до розгляду у порядку загального позовного провадження і відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 04.10.2018 року. Одночасно, відповідачу було надано строк для подачі відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 04.10.2018 року підготовче засідання було відкладено на 27.11.2018 року за клопотанням відповідача для можливості скористатись юридичною допомогою.

22 жовтня 2018 року відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву у якому відповідач ОСОБА_2 заявлені вимоги не визнала та просить відмовити у позові повністю.

Ухвалою суду від 27.11.2018 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.12.2018 року, однак у зазначену дату судове засідання не відбулось у зв'язку із зайнятістю головуючої в іншому судовому засіданні у кримінальній справі, у зв'язку із чим судове засідання було повторно призначено на 01.02.2019 року.

У судове засідання позивач ОСОБА_4 не з'явилась, у позовній заяві одночасно вказала, що просить справу розглядати у її відсутності за участі її представника.

Представник позивачки ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_1 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 у судовому засіданні заявлені вимоги не визнала повністю та просить відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Також пояснила, що після народження сина вона та її бувший чоловік ОСОБА_6 прийняли спільне рішення про реєстрацію місця проживання дитини за місцем реєстрації батька, зі згоди власника квартири, позивачки у справі ОСОБА_4, тобто в квартирі АДРЕСА_1. При цьому, їх старша дочка була зареєстрована за місцем проживання матері відповідачки, оскільки вони, як батьки, не мали власного житла. Вказала, що оскільки ОСОБА_5 є особою неповнолітньою, то, відповідно за ним зберігається житло навіть при його відсутності (тривалому не проживанні) з підстав проживання з нею як матір'ю, а відтак, неповнолітня дитина місце фактичного проживання якого визначається батьками, має право на збереження житла у якому вона проживає. Просить відмовити у позові. Пояснила також, що її неповнолітній син ОСОБА_5 щоліта та кожні вихідні проводить в будинку позивачки, яка є його бабусею, має там власні речі, ночує в будинку і інтересу до житла не втратив.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради у судовому засіданні вважає, що позов є безпідставним, оскільки малолітній ОСОБА_5 був зареєстрований за місцем проживання свого батька, який знявся з реєстрації не врахувавши інтересів малолітнього сина.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З договору дарування будинку від 26.06.2001 року убачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 - позивачці у справі (а.с.7).

Із довідки №653 від 07.08.2018 року виданої РЖКП №2 та будинкової книги убачається, що за адресою АДРЕСА_1, крім позивача ОСОБА_4, зареєстрований відповідач малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6 - на звороті, 9-10).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19.06.2009 року ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а.с.11), в згідно рішення Ковельського міськрайонного суду від 22.05.2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було розірвано ( а.с.11- на звороті).

Як убачається із довідки № 47 від 31.05.2018 року виданої РЖКП №2 ОСОБА_6, 1975 р.н. та ОСОБА_5, 2009 р.н. за свідченням сусідів дійсно не проживають за місцем своєї реєстрації в АДРЕСА_1 (а.с.6). Даний факт підтверджується також письмовими поясненнями сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с.8).

Наведені та досліджені судом вище перелічені докази є належними та допустимими і доказів, які б їх спростовували, сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, суду не надано.

Разом із тим, житлове законодавство покликане сприяти забезпеченню права громадян на житло, ефективному використанню та охороні житлового фонду. Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст.2 ЖК України). Право на житло забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі (ст.1 ЖК України).

Гарантованому ст.9 ЖК України праву громадян на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення, кореспондує обов'язок використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення (ч.1 ст.10 ЖК України).

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із статтею 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Статтею 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з наймачем.

За змістом ст.160 СК України місце проживання дитини визначається наступним чином: дитини віком до десяти років - за згодою батьків; дитини, яка досягла десяти років - за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною 4 зазначеної статті передбачено, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачі) або одного них, з ким вона проживає.

Судом установлено, що малолітній ОСОБА_5 фактично не проживає у спірній квартирі з моменту його реєстрації, однак, постійно - фактично усі вихідні та канікули малолітній ОСОБА_5 проводить в будинку у позивачки - що вказує на те, що стороною відповідача не втрачено інтересу до даного житла. Оскільки між батьками ОСОБА_5 не було спору щодо визначення його місця проживання, то він має право користуватися житлом обох батьків, що не суперечить положенням ч.6 ст.29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа може мати кілька місць проживання. При цьому, суд ураховує, що 03.08.2018 року син позивачки, а батько малолітнього ОСОБА_5 знявся р реєстрації у спірному житлі без повідомлення про своє рішення матір дитини та орган опіки та піклування.

Окрім цього, як убачається із нотаріально засвідченої заяви цивільної дружини ОСОБА_6 (батька малолітнього ОСОБА_5) (а.с.28) та цивільного чоловіка ОСОБА_2 (матері малолітнього ОСОБА_5) (а.с.38) жоден із них не дає згоди на реєстрацію малолітнього ОСОБА_5 у їх помешканні, тобто, ні за місцем реєстрації батька ні за місцем реєстрації матерії малолітній ОСОБА_5 не може бути прописаний.

В цьому контексті слід звернути увагу на те, що наявність здійсненої у передбаченому законом порядку реєстрації місця проживання ОСОБА_6 у спірній квартирі свідчить про відсутність заперечень з боку ОСОБА_4 щодо набуття малолітнім права на користування та проживання у спірній квартирі на правах члена сім'ї наймача.

Таким чином, ОСОБА_6 за згодою позивача ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_6 (батька малолітнього) набув право користування спірною квартирою.

До теперішнього часу ОСОБА_6 не досяг повноліття, а відтак, не набув повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин його не проживання у спірній квартирі, оскільки він в силу свого віку не може самостійно виконувати свої обов'язки члена сім'ї наймача і нести відповідальність за їх недотримання. Отже, правові підстави для втрати малолітнім ОСОБА_6, права користування спірною квартирою - відсутні.

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про безпідставність заявлених позовних вимог та відмовляє у їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 78, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст.3,160 СК України, ст.ст.1,2,9,156 ЖК України, ст.ст. 29, 319, 321,383,391, 405 ЦК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, з участю третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог - органу опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 11.02.2019 року

ГоловуючаО. А. Восковська