Постанова

Іменем України

10 липня 2019 року

м. Київ

справа № 311/771/16-ц

провадження № 61-21232св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С. (суддя - доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року складі судді Кочевої І. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Дзярука М. П., Трофимової Д. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), просила визнати недійсним кредитний договір № ZPVAGK00002575 (далі - кредитний договір) від 03 вересня 2007 року, укладений між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме стягнути з ПАТ КБ «Приват Банк» грошові кошти в сумі 102 756,60 грн.

У частині позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину, а саме про стягнення з ПАТ КБ «Приват Банк» на користь позивача грошових коштів в сумі 102 756,60 грн, позов залишено без розгляду за заявою позивача.

Позов обґрунтовано тим, що кредитним договором порушені її права як споживача, а саме: банк зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 11 235,00 доларів США на строк до 01 вересня 2017 року зі сплатою 0,84% на місяць за користування кредитом. За умовами кредитного договору позивач отримала через касу ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 10 000,00 доларів США, а не 11 235,00 доларів США.

Кредитний договір за змістом не відповідає вимогам законодавства, її інтересам та волі, порушує її права та законні інтереси.

Зі сторони ПАТ КБ «Приватбанк» допущено такі порушення: не проведено переддоговірну роботу з нею як з позичальником, зміст правочину суперечить нормам законодавства України, обмежено можливість позивача мати цивільні права та обов`язки, отримувати достовірну, повну та своєчасну інформацію щодо умов запропонованого кредиту.

При укладенні кредитного договору банк ввів її в оману, оскільки її як споживача, відповідно до пункту другого частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (тут і далі - Закон у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), не було письмово повідомлено про форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, а також переваги та недоліки пропонованих сум кредитування, тому вона не могла зрозуміти при виборі виду кредитування всі валютні ризики, що покладаються на позичальника, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, перелік витрат з отримання кредиту, його обслуговування та повернення, адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення. Зазначене надало б їй можливість більш скрупульозно проаналізувати свої фінансові можливості.

У пунктах 6.5, 6.2, 7.1 кредитного договору не міститься детального опису загальної вартості кредиту.

Пункт 7.4 кредитного договору містить дискримінаційні стосовно позивача як споживача правила зміни відсоткової ставки, тому відповідно до пункту четвертого частини п`ятої статті 11 Закону є несправедливими. Відповідно до статті 18 Закону зазначене є підставою для визнання цього пункту недійсним.

Посилаючись на частину першу статті 638 та частину першу статті 1054 ЦК України, частину першу та другу статті 11 Закону вказувала, що проценти є істотною умовою кредитного договору, недійсність положення щодо процентів є наслідком недійсності всього правочину, оскільки без цієї умови договір втрачає свою суть.

Крім того, в договорі не зазначено річну відсоткову ставку за кредитом, що відповідно до пункту 5 частини четвертої статті 11 Закону є істотним порушенням умов договору.

Оскільки згідно з пунктом 7.1 кредитного договору кредит надається у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 11 Закону у договорі не вказано дати і суми сплати кредиту частинами.

Вказані обставини свідчать про свідоме введення банком її в оману щодо істотних умов договору, тому на підставі частини першої статті 203 ЦК України кредитний договір є недійсним правочином.

У пункті 7.1 кредитного договору не зазначено, за які послуги позивач має сплачувати щомісяця банку комісійну винагороду в розмірі 0,2% від суми наданого кредиту, тоді як пунктом 2.4 глави 2 розділу ІІ Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255, визначено комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи і затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов`язання чи вважається фіксованою. Комісія за надання та обслуговування кредиту за своєю ознакою є платою за послуги банку, а тому вона є послугою, надання якої врегульовано главою 63 ЦК України.

Умови кредитного договору щодо оплати комісійної винагороди позивача не відповідають положенням пунктів 3.4, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168.

Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011, позивач вважає, що її права порушено, оскільки у споживача недостатньо знань, необхідних для оцінки договорів щодо їх придбання, які мають форму формуляра або іншу стандартну форму.

Просила позов задовольнити.

Короткий зміст зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року в позові відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні передбачені Законом підстави для визнання недійсним кредитного договору.

Суд відхилив доводи позивача, що банк не надав їй у письмовій формі інформацію про форми кредитування з описом відмінностей між ними, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування, вичерпних відомостей стосовно розрахунків з оплати послуг третіх осіб та обґрунтування їх вартості, оскільки вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в самому тексті підписаного сторонами договору, ця інформація є чіткою і зрозумілою. Крім того, згідно із текстом договору є зрозумілою сукупна вартість кредиту та розмір реальної процентної ставки із зазначенням суми щомісячного платежу із повернення кредиту - 153,37 доларів США, процентів, комісійних винагород та інших виплат. Будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мала можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання у разі ненадання необхідної для неї інформації.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що зі змісту кредитного договору не вбачається несправедливих умов, тому позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.

Судом першої інстанції не встановлено введення кредитодавцем позивача в оману.

Щодо доводів позивача про неправомірність умов пункту 7.1 кредитного договору про сплату банку комісійної винагороди в розмірі 0,2% від суми наданого кредиту, суд дійшов висновку, що комісійні витрати, встановлені кредитним договором, справляються у зв`язку з операціями, які має проводити банк відповідно до укладеного кредитного договору, зокрема: розрахунково-касове обслуговування, проведення операцій валютою, оскільки кредит наданий у доларах США; відкриття рахунку для обслуговування кредиту.

Посилання позивача на те, що правовідносини між сторонами регулюються положеннями глави 63 ЦК України, зокрема статтею 901 ЦК України, суд вважав необґрунтованим та помилковим, оскільки між сторонами укладено не договір про надання послуг, а кредитний договір, тому правовідносини щодо укладеного сторонами правочину не регулюються нормами глави 63 ЦК України.

Суд першої інстанції, встановивши, що всі умови кредитного договору були відомі позивачу з дати його підписання - 03 вересня 2007 року, вона прийняла його умови, про що свідчить фактичне виконання нею умов договору, до березня 2016 року, тобто до часу звернення банку з позовом до позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором, а вона не зверталася з позовом про визнання недійсним договору, дійшов також висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, у зв`язку з подачею банком заяви про застосування позовної давності, є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року, змінити рішення Василівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року, визнавши положення пункту 7.1 кредитного договору № ZPVAGK00002575 від 03 вересня 2007 року в частині сплати позичальником на користь банку щомісячної комісії в розмірі 0,2% від суми наданого кредиту недійсним та скасувати судове рішення в частині застосування строку позовної давності за заявою відповідача, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

18 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

26 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу призначено до судового розгляду.

У квітні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до розпорядження від 04 червня 2019 року № 514/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що відмовляючи у позові, суди першої та апеляційної інстанцій, не звернули уваги, що банк не виконав переддоговірну роботу з позивачем як із позичальником; зміст правочину суперечить нормам законодавства України, обмежено можливості позивача мати цивільні права та обов`язки, отримувати достовірну, повну та своєчасну інформацію щодо умов запропонованого кредиту.

При укладенні кредитного договору банк ввів позивача в оману, відповідно до пункту 2 частини другої статті 11 Закону її не було письмово повідомлено про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, а також переваги та недоліки запропонованих сум кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, перелік витрат з отримання кредиту, його обслуговування та повернення, адміністративних витрат, витрат на страхування, юридичне оформлення, що надало б позивачу змогу більш скрупульозно проаналізувати свої фінансові можливості.

Крім того, пункт 7.1 кредитного договору не містить вказівки, за які послуги позивач має сплачувати щомісяця банку комісійну винагороду в розмірі 0,2% від суми наданого кредиту.

З урахуванням рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011, вважає, що порушено її права.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 03 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №ZPVAGK00002575, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у сумі 11 235,00 доларів США на такі цілі: 10 000,00 доларів США на придбання житлового будинку та 1 235,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченому пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору.

За умовами договору позивач зобов`язалася сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячно комісію 0,2% від суми наданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту за пунктом 3.11 договору та винагороду за проведення додаткового моніторингу відповідно до пункту 6.2 (що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком за останній термін сплати, у валюті кредиту), а також здійснювати повернення наданого кредиту у розмірах та у строки, передбачені договором, і виконувати інші умови договору.

Протягом тривалого часу позивач виконувала свої обов`язки за договором із повернення кредитних коштів та сплати процентів та інших платежів за користування кредитом, що підтверджено розрахунком заборгованості та випискою по рахунку позивача, копіями квитанцій про оплату платежів на погашення боргу, згідно з якими вперше прострочена заборгованість позивача за кредитом виникла 03 жовтня 2008 року, потім була погашена, періодично виникала та погашалася, а з квітня 2015 року така заборгованість збільшується. Загальний залишок заборгованості станом на 09 вересня 2015 року становив 3453,95 доларів США.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 230 ЦК України встановлює правові наслідки вчинення правочину під впливом обману та дає визначення обману.

Судами першої та апеляційної інстанцій при прийнятті рішення враховані положення частини першої статтей 626, 627, 628, 638 ЦК України.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що договір містить зазначену суму кредиту, мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту та її складові, строк, на який надається кредит, детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту та строки їх здійснення, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість та наслідки дострокового повернення кредиту та його умови.

Судами проаналізована відповідність укладеного між сторонами договору положенням частини першої статті 203, статті 215 ЦК, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів регулює Закон.

Частинами першою, другою статті 11 Закону встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Частиною п`ятою статті 18 Закону передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Отже, за змістом статтей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не встановив порушення зазначених вище норм матеріального права при укладанні сторонами кредитного договору, а встановив, що позивачу було надано всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону; сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, його розмір та цілі, відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Позивач особистим підписом засвідчила свою згоду з умовами договору та фактично отримала кредит, що підтверджено заявою на видачу готівки, отримала 03 вересня 2007 року через касу банку 10 000,00 доларів США. Інша частина кредиту була спрямована на оплату страхових платежів, та не повинна була видаватися на руки позичальнику.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивач мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі; виконання банком зазначених умов підтверджено особистим підписом позивача у кредитному договорі, її заявою про надання кредиту, на момент укладення кредитного договору позивач не заперечувала змісту цього правочину. На спростування встановлених судом першої інстанції обставин позивач не надала належні та допустимі докази. Протягом тривалого часу позивач виконувала свої обов`язки за договором із повернення кредитних коштів, сплати процентів та інших платежів за користування кредитом, що підтверджено письмовими доказами у справі.

Доводи касаційної скарги, що при укладенні кредитного договору відповідач свідомо ввів позивача в оману щодо істотних умов не відповідають фактичним обставинам справи.

Існуючі форми кредитування з описом відмінностей між ними, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, вичерпні відомості стосовно розрахунків з оплати послуг третіх осіб та обґрунтування їх вартості, та вся інша інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в самому тексті підписаного сторонами договору, є чіткою і зрозумілою.

Сукупна вартість кредиту та розмір реальної процентної ставки із зазначенням суми щомісячного платежу із повернення кредиту - 153,37 доларів США, процентів, комісійних винагород та інших виплат також міститься у кредитному договорі.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що будь-яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мала можливість отримати до підписання договору або відмовитися від його підписання у разі ненадання необхідної для неї інформації.

Щодо доводів касаційної скарги про неправомірне нарахування відповідачем комісійної винагородита несправедливість цієї умови договору, Вер ховний Суд виходить з такого.

Пунктом 7.1 кредитного договору передбачена сплата банку комісійної винагороди в розмірі 0,2% від суми наданого кредиту. За цим пунктом позивач зобов`язалася щомісячно сплачувати банку комісію 0,2% від суми наданого кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 договору, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком за останній термін сплати.

Заперечуючи правомірність вказаного пункту кредитного договору, позивач посилалася на пункт 2.4 Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255, відповідно до якого до комісійних доходів і витрат віднесено операційні доходи і витрати за наданими (отриманими) послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов`язання чи є фіксованою; в окремих випадках суми їх можуть обчислюватися пропорційно часу і сумі зобов`язання. До комісійних доходів (витрат) належить така плата: за розрахунково-касове обслуговування; за операціями на валютному ринку з купівлі-продажу іноземної валюти для власних потреб та клієнтів (контрагентів); за операціями із цінними паперами від імені третіх осіб; за зберігання та управління цінними паперами; за відкриття рахунків; здійснення переказів; за позабалансовими операціями (надання гарантій, зобов`язань з кредитування) тощо. Комісії, що визнаються в складі первісної вартості фінансового активу (зобов`язання), впливають на визначення сум дисконту та премії за цими фінансовими інструментами та є невід`ємною частиною доходу (витрат) фінансового інструмента.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди першої та апеляційної інстанцій, дійшовши висновку про те, що позивач був обізнаний та належним чином проінформованим, зокрема, про сплату позивачем додатково, крім відсотків за кредитом, щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 0,2 % від розміру кредиту, не звернули уваги, що встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, що суперечить закону.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, оцінюючи умови оспорюваного кредитного договору, не звернули увагу, що сплата комісійної винагороди, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливою умовою кредитного договору і в цій частині доводи позивача є обгрунтованими.

Відповідні висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746 цс16.

Дійшовши висновку, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, суди першої та апеляційної інстанції неправильно застосували вище вказані норми матеріального права.

Судами встановлено, що позивач обізнаний про умови кредитного договору, зокрема оспорюваного пункту 7.1 кредитного договору, з моменту укладення кредитного договору - з 03 вересня 2007 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася у березні 2016 року.

У суді першої інстанції представник відповідача просила застосовувати позовну давність.

Верховний Суд зазначає, що у вказаній частині договір порушує права позивача як споживача, вказана умова договору є несправедливою, проте ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності для звернення до суду про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору, оскільки саме з дати укладення договору починається перебіг позовної давності.

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку про обгрунтованість вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору, проте враховуючи, що позивач пропустила строк позовної давності, у позові в цій частині необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції статей 256, 267 ЦК України, Верховний Суд виходить з такого.

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що суд першої інстанції відмовив у позові одночасно із таких підстав: за необгрунтованістю та недоведеністю позовних вимог, а також за пропуском позовної давності, проте будь-які висновки щодо таких висновків не виклав, отже, погодився з висновками суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статтей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до частини першої, другої статті 3 ЦПК України 2004 року правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, вирішив спір по суті та відмовив у позові за необгрунтованістю та недоведеністю. Водночас суд першої інстанції застосував наслідки спливу позовної давності.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд жодних висновків щодо застосування судом першої інстанції позовної давності не зробив, отже, погодився з судом першої інстанції.

Оскільки судами встановлено, що позивач не довів позовні вимоги, і у позові відмовлено з цих підстав, то відмова в позові також у зв`язку з пропуском строку позовної давності не відповідає вимогам статей 256, 267 ЦК України. Отже, судами неправильно застосовано норми матеріального права.

Враховуючи, що апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції, в якому неправильно застосовано статті 256, 267 ЦК України, Верховний Суд, з урахуванням положень статті 400 ЦПК України, дійшов висновку про зміну оскаржуваних судових рішень, виключивши з їх мотивувальної частини посилання на сплив позовної давності як одну із підстав відмови у позові.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на викладене, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору від 03 вересня 2007 року та ухвалення в цій частині рішення про відмову в позові, а також зміні, виключивши з їх мотивувальної частини посилання на відмову в позові за спливом позовної давності. В іншій частині оскаржувані судові рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року скасувати в частині вирішення позову про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору №ZPVAGK00002575 від 03 вересня 2007 року та ухвалити в цій частині нове рішення.

У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в частині визнання недійснимпункту 7.1 кредитного договору №ZPVAGK00002575від 03 вересня 2007 року відмовити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року змінити, виключивши з їх мотивувальної частини посилання на відмову у позові за спливом позовної давності.

В іншій частині рішення Василівського районного суду Запорізької області від 05 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко