Справа № 460/462/18 Головуючий у 1 інстанції: Кондратьєва Н.А.
Провадження № 22-ц/811/2072/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 13 липня 2018 року у справі за клопотанням ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу про примусове виконання на території України рішення іноземного суду про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,-

ВСТАНОВИЛА:

06 лютого 2018 року до Яворівського районного суду Львівської області звернулося Головне територіальне управління юстиції у Львівській області з клопотанням ОСОБА_1 про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України рішення суду Заводського району міста Мінськ Республіки Білорусь від 29 грудня 2016 року про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей з ОСОБА_2 .

Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 13 липня 2018 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання на території України рішення суду Заводського району м. Мінськ республіки Білорусь від 29 грудня 2016 року відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що на день виснесення судом Заводського району м. Мінська ОСОБА_2 проживав на території Республіки Білорусь і був належним чином повідомлений про розгляд справи згідно законодавства цієї країни, що підтверджується довідкою суду.

Вказує, що доводи ОСОБА_2 стосовно того, що він не був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, внаслідок чого був позбавлений можливості приймати участь особисто або через свого представника нічим не підтверджені. ОСОБА_2 надав суду дані щодо своєї реєстрації в Реіспубліці Білорусь за адресою: АДРЕСА_1 , однак, за місцем реєстрації він не проживав, а проживав в АДРЕСА_2 .

Зазначає, що згідно ст.. 46, 47 ЦПК Республіки Білорусь заяви подаються за місцем проживання сторін, а місце реєстрації ОСОБА_2 не є місцем його проживання.

Крім цього посилається на те, що рішення Заводського району м. Мінськ від 29 ІНФОРМАЦІЯ_1 2019 року, з яким ОСОБА_2 ознайомився в Яворівському районному суд Львівської області ним не оскаржувалось.

Просить ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 13 липня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням суду Заводського району міста Мінськ Республіка Білорусь від 29.12.2016 було задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей з ОСОБА_2 у розмірі 33% заробітку чи іншого доходу, але не менше 75% бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення, з 16.12.2016 щомісячно до досягнення повноліття дітей.

Згідно із довідок, наданих Заводським районним судом міста Мінськ Республіка Білорусь, ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, заперечень на позов не подавав.

Зазначене рішення суду Заводського району міста Мінськ Республіка Білорусь від 29.12.2016 оскаржено не було і набрало законної сили 27.01.2017.

Постановляючи оскаржувану ухвалу та відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання та виконання на території України рішення суду Заводського району м. Мінськ республіки Білорусь від 29 грудня 2016 року суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна вихолячи з наступного.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Також, згідно з п.5.1 Розділу «Питання визнання і виконання іноземних судових рішень в Україні» Наказу Міністерства юстиції України від 27.06.2008 року №1092/5/54 «Про затвердження Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень» (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.07.2008 року за №573/15264), рішення іноземного суду визнається та виконується в Україні, якщо його визнання та виконання передбачено міжнародним договором України або за принципом взаємності у відносинах з іноземною державною, рішення суду якої має виконуватися в Україні.

Відповідно до п. 5.3. Інструкції, іноземне клопотання розглядається судом України за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника. Якщо боржник не має місця проживання (перебування) або місцезнаходження на території України або його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження не відоме, питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом України за місцезнаходженням в Україні майна боржника.

Відповідно до п.5.5. Інструкції, розгляд іноземного клопотання здійснюється згідно з ЦПК України, а стосовно рішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу - із Законом України «Про міжнародний комерційний арбітраж». У разі, якщо міжнародний договір містить інші норми, застосовуються положення міжнародного договору.

Пунктом 10 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що під визначеним міжнародними договорами України судовим порядком розгляду клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) розуміється порядок провадження в цивільних справах, встановлений ЦПК. Тому при розгляді зазначених клопотань повинні застосовуватися відповідні інститути ЦПК, які згідно із засадами цивільного судочинства забезпечили б права стягувача та боржника, об`єктивне, правильне і своєчасне вирішення питання.

Процесуальні правовідносини, які спрямовані на визнання та виконання рішень іноземних суддів в Україні врегулюванні у розділі ІХ чинного ЦПК України.

Частиною першою статті 462 ЦПК України передбачено, що рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки (стаття 463 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 464 ЦПК України питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Згідно з частиною шостою статті 467 ЦПК України, розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання. Копія ухвали надсилається судом сторонам у триденний строк з дня постановлення ухвали.

При цьому, підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, передбачені статтею 468 ЦПК України, згідно з якою клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

22 січня 1993 року з метою забезпечення належного захисту прав і законних інтересів громадян та осіб, що проживають на їхніх територіях, у м. Мінську (Республіка Білорусь) була підписана Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, яка 10 листопада 1994 року була ратифікована Верховною Радою України та 14 липня 1995 року набула чинності для України.

Відповідно до статті 51 зазначеної Конвенції кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує наступні рішення, винесені на території інших Договірних Сторін: а) рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань (далі - рішень).

Статтею 53 Конвенції передбачено, що клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й до суду, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню.

До клопотання додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

Відповідно до роз`яснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, із довідки суду Заводського району м. Мінськ республіки Білорусь від 21 травня 2018 року №02-01/557, наявної в матеріалах справи громадянин ОСОБА_2 був своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового засідання згідно норм ЦПК Республіки Білорусь. На момент розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів повідомлявся за останнім відомим місцем проживання на території Республіки Білорусь. Про час і місце розгляду цивільної справи повідомлявся судовою повісткою, що підтверджується копією реєстру вихідних повісток (а.с. 31, 32).

Доводи ОСОБА_2 , викладені у запереченні проти клопотання ОСОБА_1 стосовно того, що клопотання не відповідає вимогам процесуального законодавства у зв`язку із відсутністю його перекладу на українську мову, оскільки таке клопотання подано на російській мові, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 53 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року клопотання про дозвіл примусового виконання рішення і прикладені до нього документи забезпечуються завіреним перекладом на мову запитуваної Договірної Сторони або на російську мову.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що суду першої інстанції були відсутні правові підстави для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання та виконання на території України рішення суду Заводського району м. Мінськ республіки Білорусь від 29 грудня 2016 року, відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення, .ухвала Яворівського районного суду Львівської області від 13 липня 2018 року до скасування із задоволенням заяви ОСОБА_1 .

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 13 липня 2018 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення суду Заводського району м. Мінськ Республіки Білорусь від 29 грудня 2016 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , 1977 р.н., уродженця м. Львова на користь ОСОБА_1 на утримання двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 33 % всіх видів заробітку ( доходу) боржника, але не менше 75 % бюджету прожиткового мінімуму в середньому на душу населення, починаючи з 16 грудня 2016 року щомісячно і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в розмірі 110 рублів.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.