Провадження №2/760/7020/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

12 листопада 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача- ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Посилається в позові на те, що вона є власником вказаної квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25 квітня 1994 року.

В спірній квартирі також зареєстрована відповідачка, що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва № 6421281 від 29 серпня 2019 року.

Зазначає, що відповідачка ніколи не проживала в квартирі, не вселялася до неї, її речей в квартирі ніколи не було.

До 2015 року вона разом з відповідачкою мешкали у кв. АДРЕСА_2 , яка належали її матері, а зараз належить їй.

У 2015 році відповідачка, яка на той час навчалась у коледжі, пішла з дому та не повернулась. Вона розшукувала її, іноді зустрічалася з нею, передавала кошти, продукти харчування, а також сертифікати, які отримувала на роботі, для придбання косметики та інших речей.

В подальшому вона стала отримувати листи з кредитних установ про боргові зобов`язання відповідачки і погашала їх. Однак це не вплинуло на поведінку відповідачки, вона не бажає повертатися додому, проживає з чоловіком, якого утримує.

До 2015 року вона визнавала за відповідачкою право на житло у спірній квартирі, не перешкоджала її проживанню в квартирі.

Вважає, що реєстрація відповідачки в спірній квартирі порушує її право на вільне розпорядження та користування майном, позбавляє можливості отримати субсидію.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали.

Відповідачка у судове засідання неодноразово не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення судових повісток у порядку, визначеному ч.3 ст.128 ЦПК України, які поверталися до суду без вручення за закінченням терміну зберігання.

У зв`язку з цим, у порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, оголошення відповідачки про час розгляду справи було здійснено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання.

З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Виходячи з цього, повідомлення відповідачки про час розгляду справи є належним.

Ухвалою суду від 27 серпня 2019 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Станом на день ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом не скористався, відзив на позовну заяву не подав.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи думку позивача та її представника, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено в ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житлового буднику (квартири), які проживають разом із ним в будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти та батьки.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. ч.1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК).

Тобто, відносини між власником житла та членами його сім`ї є сервітутом.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту.

Судом встановлено, що позивачка на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25 квітня 1994 року, є власником квартири АДРЕСА_1 .

З Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва вбачається, що, окрім позивачки, в спірній квартирі зареєстрована її донька - відповідачка в справі.

/ а.с. 9; 18 /

Звертаючись до суду, позивачка зазначила, що ні вона, ні відповідачка з її народження не проживали в спірній квартирі. З моменту народження доньки вона разом з нею проживала в квартирі матері АДРЕСА_2 , яку вона успадкувала після її смерті.

Крім того, зазначила, що спірна квартира нею здавалася в оренду, а виручені кошти нею використовувалися на прожиття та оплату навчання доньки.

З Акту від 05 липня 2019 року, складеного сусідами по будинку АДРЕСА_1, та будинку АДРЕСА_2 , тобто перед зверненням до суду, засвідченого майстром ЖЕД-903, відповідачка на протязі 3-х років не проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

Невідомо ким одноособово в акті підтверджено, що відповідачка з дитинства проживала в квартирі АДРЕСА_2 .

В той же час, з якого саме часу цей відлік проводився і на підставі чого такий висновок зроблений, в акті не зазначено.

/ а.с. 7 /

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили постійне проживання позивачки з донькою в квартирі по АДРЕСА_1 .

Будь-яких обставин, пов`язаних зі спірною квартири, не знають, і повідомити суду не змогли.

Свідок ОСОБА_6 зазначила, що позивачка з донькою проживали в квартирі на АДРЕСА_1 , там же відповідачка відвідувала школу.

Про обставини проживання сторін, відносини у сім`ї нічого пояснити не змогла.

При цьому підтвердила свою обізнаність про наявність у позивачки спірної квартири та її здачу в оренду.

Аналізуючи підстави звернення позивачки до суду та надані докази в обґрунтування пред`явленого позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

В своїх чисельних рішеннях Європейський суд посилається на те, що такий загальний захист поширюється як на власника квартири, так і наймача (рішення у справах: Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.; Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року, Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»; від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України».

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим.

Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Частина 2 ст.405 ЦК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми членами сім`ї власника житла.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності членів сім`ї власника житла за ними зберігається жиле приміщення протягом одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Вичерпного переліку таких поважних причин ні житлове, ні цивільне законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні до суду з позовом на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Тобто, закон покладає на позивачку в даному випадку обов`язок довести факт відсутності відповідачки понад встановлені законом строки у жилому приміщенні саме без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Верховний Суд у постановах від 24 жовтня 2018 року (справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18); від 22 листопада 2018 року (справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18), висловив позицію, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, що при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, а тому, при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Як зазначено вище та не спростовано позивачкою, ні вона, ні донька в спірній квартирі з її народження не проживали, квартира тривалий час здавалася в оренду.

Тобто відповідачка, навіть за наявності такого бажання, не могла проживати в спірній квартирі, якою розпоряджалася позивачка, як власник, якій належить таке право.

Позивачка не заперечувала, що відносини з донькою були зіпсовані в 2015 році, коли вона покинула навчання в коледжі та стала проживати з чоловіком, чому вона намагалася перешкодити і що суперечило її баченню майбутнього доньки.

Саме це стало причиною того, що відповідачка уникає спілкування з позивачкою, як матір`ю, та приховує своє місце проживання від неї.

Це підтверджується і тим, що при зверненні до суду позивачка зазначила в позові, що визнавала право відповідачки на проживання в спірній квартирі до 2015 року.

Таким чином, суд вважає, що саме конфліктна ситуація, викликана поведінкою відповідачки, яку не визнає позивачка, є причиною виникнення даного спору в суді.

Крім того, позивачка зазначала, що спірна квартира здавалася в оренду і проживати в ній відповідачка не могла.

В той же час, до якого часу вона здавалася в оренду і чи здається на даний час, суду не повідомила, і чи відомо про це відповідачці, не зазначила.

За таких обставин та викладеного вище, суд вважає, що непроживання відповідачки в спірній квартирі є поважним, таке рішення прийнято саме позивачкою, як матір`ю та власником квартири з моменту народження відповідачки, а тому підстави для висновку про непроживання відповідачки в спірній квартирі без поважних причин відсутні.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення вимог позивачки.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 29, 15, 16, 316, 317, 322, 402, 405 ЦК України, ст. ст. 9, 156 ЖК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 -284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратили право користуватися жилим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 15 листопада 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва