Справа № 305/686/19
Провадження по справі №2/305/396/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2019 Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючої судді Бліщ О.Б.

секретаря судового засідання Вербещука В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на стороні позивача Рахівська районна державна адміністрація в особі органу опіки та піклування Рахівської РДА про надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей за кордон без нотаріально посвідченої згоди батька,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон.

Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2015 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Від спільного шлюбу у сторін народилося троє дітей - дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які на день звернення із позовом до суду, знаходяться на повному утриманні матері. З часу розірвання шлюбних стосунків, батько дітей, ОСОБА_2 , участі у вихованні дітей та їх утриманні не бере, не цікавиться їх розвитком та матеріальним станом. 29.06.2018 позивачка уклала шлюб із громадянином Республіки Болгарія ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженцем та мешканцем міста Пештера Республіки Болгарія. Від цього шлюбу у позивачки народилася дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка також знаходиться на утриманні та вихованні позивачки. На сьогоднішній день у позивачки та особи, на вихованні та утриманні якої перебувають неповнолітні діти, є практична та фінансова можливість надати їм можливості реабілітаційного відпочинку та оздоровлення за місцем постійного проживання свого чоловіка ОСОБА_6 , який має постійне місце проживання у місті Пештера Республіки Болгарія. Знаючи про те, що для виїзду дитини за кордон необхідно мати дозвіл батька дитини, який не позбавлений батьківських прав, однак такого у добровільному порядку, надати позивачці не хоче, нею 14 лютого 2019 року рекомендованим листом на ім`я відповідача ОСОБА_2 було направлено письмову пропозицію про необхідність явки в Рахівську державну нотаріальну контору (м . Рахів, вул. Миру, буд.1) для надання дозволу на виїзд дітей за кордон з матір`ю дітей. На день звернення із позовом до суду жодної відповіді про намір з`явитися в державну нотаріальну контору для виготовлення документу про надання дозволу на виїзд дітей за кордон, відповідач не надав. У зв`язку з небажанням відповідача в добровільному порядку надати дозвіл на виїзд його дітей за кордон для відпочинку у супроводі матері, остання змушена звернутися до суду для прийняття відповідного судового рішення. За наявності заперечень одного із батьків, дозвіл на виїзд дитини за кордон може здійснюватися на підставі рішення суду. Надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд неповнолітніх дітей за кордон зі своєю матір`ю, ОСОБА_2 , як батько дітей відмовляється, причину такої відмови нічим не аргументує. В зв`язку з наведеним, позивачка вважає, що дії відповідача є такими, що порушують норми ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, за якими батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Виїзд дітей за кордон у тимчасову туристичну поїздку з метою відпочинку не порушує права та інтереси громадянина ОСОБА_2 , як батька дітей та вчиняються в інтересах неповнолітніх дітей, батьком яких він являється. Вирішити дане питання в порядку досудового врегулювання спору із-за прямої відмови ОСОБА_2 , не являється можливим. На підставі наведеного просила винести судове рішення, яким надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітніх дітей, а саме дочки, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в супроводі матері, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканці АДРЕСА_3 без нотаріально посвідченої на це згоди батька дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , мешканця АДРЕСА_4 .

Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Бліщ О.Б. від 02.05.2019, відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Залучено до участі у справі Орган опіки та піклування Рахівської РДА Закарпатської області.

Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву.

У встановлений ч. 1 ст. 193 ЦПК України та визначений ухвалою суду про відкриття провадження від 02.05.2019 у справі п`ятнадцятиденний строк, відповідач не скористався своїм правом для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 29.07.2019 закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачка у судовому засіданні просила задовольнити її позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. На задоволенні позову наполягає.

Відповідач, ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився. Про час день та місце підготовчого засідання повідомлявся через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, про причини своєї неявки суд не повідомив. Про причину неявки суд не повідомив. Відзив на позов не подавав.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, Органу опіки та піклування Рахівської РДА Закарпатської області в судове засідання не з`явився. Начальник служби у справах дітей Рахівської РДА, ОСОБА_11 , надала заяву, в якій просила розглянути справу без її участі.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що відповідачем у встановлений судом строк відзив не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши надані позивачем письмові докази, суд, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 липня 2005 року, який рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2015 по справі №305/1930/15-ц, між ними розірвано.

Від шлюбу у сторін народилося троє дітей, дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження дитини, серії НОМЕР_1 від 26 січня 2016 року, дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження дитини, серії НОМЕР_2 від 26 січня 2016 року та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується відповідними свідоцтвами про народження дитини, серії НОМЕР_3 від 26 січня 2016 року.

Малолітні діти сторін, а саме: дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають разом з матір`ю ОСОБА_1 та перебувають на її утриманні, що стверджується довідкою №2146, виданою 26.03.2019 виконавчим комітетом Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області та актом обстеження матеріально-побутових умов від 09.04.2019.

11.02.2019 позивачка ОСОБА_1 надіслала відповідачу ОСОБА_2 письмову пропозицію про необхідність явки в Рахівську державну нотаріальну контору (м . Рахів, вул. Миру , буд.1) для надання дозволу на виїзд дітей за кордон з матір`ю дітей ОСОБА_1 Станом на день винесення рішення, відповідач проігнорував вказану пропозицію.

Так, у відповідності до вимог статей 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності 01 жовтня 2016 року, виключивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини.

У Постанові від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Так, у судовому засіданні встановлено, що мати малолітніх дітей, дочки, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивачка по справі, ОСОБА_1 , має можливість вивезти дітей за межі України до Республіки Болгарія, де постійно проживає її чоловік ОСОБА_6 , з метою їх відпочинку та оздоровлення. Однак, батько малолітніх дітей, ОСОБА_2 безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, виключно з метою належного їх оздоровлення та відпочинку, при цьому його поведінка не обумовлена піклуванням про інтереси дитини, а власними егоїстичними, матеріальними мотивами.

Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон суд враховує, що діти перебувають на вихованні та утриманні матері, яка має можливість забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; малолітні діти, дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуваючи із матір`ю за кордоном зможуть отримати там належне лікування та догляд.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що надання дозволу на тимчасові виїзди дітей з матір`ю до Республіки Болгарія відповідатиме найкращим інтересам дітей.

З огляду на викладене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що позивачка у позовній заяві просила вирішити питання щодо розподілу судових витрат, то суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути такі з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 273, 354, 355, п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканці АДРЕСА_3 тимчасовий дозвіл на виїзд:

неповнолітньої дочки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

неповнолітньої дочки ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

за межі України до Республіки Болгарія через Румунію у супроводі їх матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , без нотаріально посвідченої згоди батька дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , мешканця АДРЕСА_4 строком на 60 (шістдесят) днів, відлік якого розпочати з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1800 (одна тисяча вісімсот) гривень судових витрат, що складають витрати на надання професійної правничої допомоги та судовий збір за подання позову.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканка АДРЕСА_3 .

Відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , мешканець АДРЕСА_4 .

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування Рахівської районної державної адміністрації, юридична адреса: 90600, м. Рахів, вул. Миру, буд. 1 Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду або через Рахівський районний суд Закарпатської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09 вересня 2019 року.

Головуюча: Бліщ О.Б.