ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Херсон

Номер справи: 654/3933/18

Номер провадження: 22-ц/819/1047/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Кузнєцової О.А.,

секретар Кутузова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 березня 2019 року, у складі судді Ширінської О.Х., у справі за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданих збройною агресією Російської Федерації проти України

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що в квітні 2014 року, після незаконної анексії Російською Федерацією Автономної Республіки Крим, та на момент початку другої фази збройної агресії Російської Федерації проти України на території Луганської та Донецької областей України, вона, уродженка м. Луганськ, була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України. Їй належить на праві приватної власності двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24.01.2008 року, зареєстрованим у реєстрі за № 465, витягом про державну реєстрацію прав від 22.10.2012 року номер: 35942746. У відповідності до свідоцтва про зміну імені від 18.06.2011 року серії НОМЕР_1 позивач змінила прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

Позивач вказувала, щозбройна агресія Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для неї призвели до втрати житла і майна, неможливості

проживання на тимчасово окупованій Російською Федерацією території міста Луганськ,

стали причиною її вимушеного переселення в червні 2015 року до підконтрольної Україні території - Херсонської області, що підтверджується довідкою про взяття на облік особи,

переміщеної з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення від 16.06.2015 року №.

Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і

сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р.

№254-УШ, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села

Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий

порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»

від 16.09.2014 р. №1680-УІІ запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування,

до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ,

їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення

повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів,

які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Луганськ.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20.06.2018 року у цивільній справі №654/1709/18, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт її вимушеного переселення в червні 2015 року з окупованої території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Позивач вказує, що збройною агресією Російської Федерації проти України та окупацією Російською Федерацією частини території Луганської області України їй завдано істотної моральної шкоди, яку вона оцінила в 1131342,06 гривень, що є

еквівалентом 35 000,00 Євро за офіційним курсом Національною Банку України на день підписання позову.

Також позивач вказала, що збройною агресією Російської Федерації їй завдано і майнову шкоду.

Позивач зазначає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено її цивільне право, а саме: позбавлено можливості користуватися належним їй майном та вилучати корисні властивості належного їй майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належну їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Розмір упущеної вигоди розраховано на підставі розміру середньої місячної вартості оренди однокімнатної квартири в Луганській області України, з урахуванням

періоду, в який вона зазнала збитків.

Позивач визначила розмір збитків у формі упущеної вигоди, який розрахувала за формулою: Ув - Смж*П*Чж, де Ув - упущена вигода; Смж - середня місячна вартість оренди житла; П - період, в який позивач зазнав збитків; Чж - частка житла, належна позивачу на праві власності.

Період, в який вона зазнала збитків у вигляді упущеної вигоди становить 40 місяців (з

червня 2015 року по жовтень 2018 року). Розмір частки належної їй квартири становить 100% (1 частка). Середня місячна вартість оренди житлової двокімнатної квартирі встановлено з огляду на наявні в мережі Інтернет оголошення, щодо передачі аналогічного житла в довгострокову оренду і становить 3 900 гривень.

У зв`язку з неможливістю передати в оренду належну їй квартиру та отримувати відповідний дохід, виходячи з середньомісячної вартості оренди аналогічного житла в Луганській області, просила суд стягнути на її користь упущену вигоду, завдану їй Російською Федерацією, за період з червня 2015 року по жовтень 2018 року в сумі 156 000 гривень, що є еквівалентом 4 826,13 Євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання позовної заяви.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 131 342, 06 (один мільйон сто тридцять одна тисяча сорок дві гривні шість копійок), що є еквівалентом 35 000, 00 Євро (тридцять п`ять тисяч євро). В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Російської Федерації на користь держави Україна судовий збір у розмірі 8 810 гривень.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення упущеної вигоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки, в матеріалах справи відсутні докази наміру позивача передати вказану квартиру в оренду, або докази того, що квартира вже була здана в оренду, а також документи щодо середньої місячної вартості користування аналогічним житлом на території, де мешкала позивач, то розрахунки позивача є теоретичними, побудовані на можливих очікуваннях отримання доходу та не підтверджені відповідними документами, що свідчили б про конкретний розмір прибутку, який неминуче повинен був отримати позивач, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови в стягненні з відповідача майнової шкоди, в апеляційній скарзі вказує, що визначаючи розмір матеріальної шкоди, нею взято до уваги практику Європейського суду з прав людини, в якій неодноразово наголошувалось на тому, що неможливість здійснення права на безперешкодне користування своїм майном, зумовлена діями або бездіяльністю держави, є порушенням Конвенції і, відповідно, підлягає компенсації матеріальна шкода, завдана власникам нерухомого майна у результаті втрати контролю над таким майном і неможливості користуватися ним. Нею взято за основу загальний підхід до оцінки понесених збитків, що ґрунтується на визначенні розміру річної земельної ренти, розрахованої як відсоток ринкової вартості майна, який можна було отримати завдяки цьому майну впродовж відповідного періоду часу, який застосовано Європейським судом з прав людини у рішеннях по справах «Лоізіду проти Туреччини» від 28.07.1998 року, «Продан проти Молдови» від 10.11.2004 року, «Радановіч» проти Хорватії від 21.03.2007 року. Просить рішення суду в частині відмови у стягненні з Російської Федерації на її користь майнової шкоди у розмірі 156000 гривен, що є еквівалентом 4826,13 Євро скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказану вимогу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди ніким не оскаржується, тому в силу принципу диспозитивності апеляційною інстанцією не перевіряється.

За клопотанням адвоката Королькової Л.В. Макаревич К.В. апеляційним судом постановлено ухвалу про участь учасників справи в судовому засіданні в режимі відооконференції в приміщенні Святошинського районного суду міста Києва.

Херсонським апеляційним судом на адресу Посольства Російської Федерації направлено копії ухвал про відкриття апеляційного провадження, про розгляд справи у режимі відеоконференції, в тому числі копію ухвали від 01 липня 2019 року про розгляд справи 11 вересня 2019 року, яка отримана адресатом 09 липня 2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення з повідомленням.

Під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій Російська Федерація не посилалась на свій імунітет у національних судах України (стаття 3 Європейської конвенції про імунітет держави, 16 травня1972 року).

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, яка народилась у м. Луганськ, була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України.

На праві приватної власності позивачу належить двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 24.01.2008 року, зареєстрованим у реєстрі за № 465, витягом про державну реєстрацію прав від 22.10.2012 року номер: 35942746.

У 2011 році позивач змінила своє прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені від 18.06.2011 року серії НОМЕР_1 .

Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 року №254-УШ, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села

Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від l6.09.2014 року №1680-УІІ запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку населених пунктів, які визнані цією постановою окупованими, входить також і м. Луганськ.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20.06.2018 року, яке набрало законної сили, встановлено факт вимушеного переселення ОСОБА_1 в червні 2015 року з окупованої території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача майнової шкоди у виді упущеної вигоди, позивач вказувала, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації порушено її цивільне право, а саме позбавлено можливості користуватися належним їй майном та вилучати корисні властивості належного їй майна для задоволення власних потреб, зокрема шляхом передачі іншим особам в оренду належну їй квартиру. Розмір упущеної вигоди позивачем визначено з середньомісячної вартості оренди аналогічного житла в Луганській області.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в частині, яка є предметом апеляційного перегляду, ухвалено з дотриманням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди, виходячи з наступного.

У статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У розумінні цієї статті збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу.

Особа, яка має на меті відшкодувати збитки у виді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою. При цьому, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи розмір упущеної вигоди, вдалася виключно до припущення про можливість отримання нею прибутку від здачі в оренду квартири, тому місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі відсутності протиправної поведінки відповідача. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування (частина перша статті 77 ЦПК України ).

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції інстанції, дослідивши докази у справі і давши їм належну оцінку відповідно до вимог статей 12,76-80, 89 ЦПК України, виходив із того, що сума збитків (упущеної вигоди), яку просила стягнути позивач, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання нею доходу. Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача коштів на відшкодування майнової шкоди у виді упущеної вигоди.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки воно постановлено правильно у відповідності до вимог норм матеріального та процесуального права, в межах заявлених вимог, на підставі наданих стороною доказів, досліджених в судовому засіданні. Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду в частині, що оскаржена позивачем, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.367, п.1ч.1 ст.374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 27 березня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: В.О. Бездрабко

О.А. Кузнєцова

Повний текст постанови складено 13 вересня 2019 року

Суддя: І.В. Вейтас