Справа № 442/7187/18 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/660/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні відповідачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Крамара О.В. від 21 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 січня 2019 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі з урахуванням уточнення від 03.04.2019р. просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, а судові витрати віднести повністю за рахунок позивача. Вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, грубо порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що нею 21.01.2019р. перед початком судового засідання, через канцелярію суду подано клопотання про зупинення провадження у даній справі. Дане клопотання подано у зв`язку з тим, що Апелянтом, подано до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області позов про визнання Договору купівлі-продажу від 18.11.2003р. у частині 45/100 права власності на квартиру АДРЕСА_1 на площі Ринок недійсним та визнання за позивачкою - ОСОБА_1 право власності на - 45/100 квартири АДРЕСА_1 на площі Ринок, Львівської області. Суддею Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Медведик Л. О ., 11.01.19р. по даній позовній заяві винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі (цивільна справа №442/8668/18). Як вбачається з вищенаведеного цивільна справа №442/7187/18 та цивільна справа №442/8668/18 є взаємопов`язаними цивільними справами і до розгляду по суті цивільної справи №442/8668/18 суд не має право розглядати по суті цивільну справу №442/7187/18. Судом першої інстанції вищевказані докази безпідставно не прийнято до уваги та ухвалою від 21.01.2019р. апелянту відмовлено у задоволенні Клопотання про зупинення провадження у цивільній справі №442/7187/18 та роз`яснено, що дана ухвала оскарженню не підлягає. Посилається на те, що пунктом 2 ст. 251 ЦПК України визначено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Звертає увагу, що нею під час продовження проведення підготовчого судового засідання, 21.01.2019р. заявлено клопотання про виклик свідків зі сторони відповідача. Але суд відмовився розглядати, це клопотання заявивши, що він переходить до слухання справи по суті. Незважаючи на те, що судом не було закрито судове підготовче засідання та не призначено дану справу до судового розгляду по суті. Суд першої інстанції, 21.01.2019р. почав слухання справи по суті, та заслухав свідків сторони позивача - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 Хоча на підготовчому судовому засіданні судом не розглядалось будь які заяви та клопотання, заявлені стороною позивача про виклик громадян у судове засідання та допиту їх в якості свідків.

В судове засідання позивачка не з`явилася, однаксуд вважав заможливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що позивачка повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також, зокрема, і те, що її інтереси у судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та її представника на підтримання скарги, представника позивачки - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на неї, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, а також інших усних та письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 4, 5, 12, 13, 80, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», ст. 15, 316, 317, 321, 383, 391 ЦК України, ч.1 ст. 109, 150 ЖК України та задовольняючи позов, - виходив з того, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3270 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2052296 від 20.11.2003 року. Із пояснень свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , встановлено, що відповідач ОСОБА_1 , дійсно проживає одна у спірній квартирі, що також не заперечується її захисником. Таким чином, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог, оскільки право позивача як одноосібного власника спірної квартири є безумовним, а тому ніхто не в праві чинити їй перешкоди у розпорядженні її власністю.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону,- не відповідають.

24.10.2019р. ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила виселити ОСОБА_1 з квартири №4 на АДРЕСА_3 без надання іншого житла.

В обґрунтування позову посилалася на те, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3270 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 20.11.2003 року. Після придбання квартири, на прохання сина ОСОБА_11 , вона зареєструвала його та його співмешканку ОСОБА_1 в даній квартирі, та вважала, що така реєстрація є тимчасовою, при цьому жодного договору найму житла укладено не було. Відносини між її сином ОСОБА_11 та відповідачем ОСОБА_1 припинені ще в 2014 році, однак вказану вище квартиру ОСОБА_1 покидати не хоче. Між нею, сином та відповідачем склалися неприязні відносини, що підтверджується неодноразовими зверненнями в поліцію. Своєю протиправною поведінкою відповідач, чинить їй як законному власнику зазначеної квартири, перешкоди в користуванні квартирою. Оскільки вона хворіє і їй потрібні кошти на лікування, то прийняла рішення про продаж квартири, в зв`язку з чим розмістила оголошення на відповідних сайтах в мережі Інтернет та газеті «Фортуна». На даний час є реальний покупець на квартиру, яка поставила умову, щоб виселити та зняти з реєстрації усіх осіб, які проживають чи зареєстровані в квартирі. Оскільки відповідач добровільно відмовляється знятися з реєстрації та виселитись, то в неї виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд за захистом порушених прав.

Судом встановлено, та сторонами не оспорено, що позивачці ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3270 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2052296 від 20.11.2003 року(а.с. 10, 11).

Дійсно, відповідно до ч.1 ст. 316, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, на які посилався суд першої інстанції, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Однак, як вбачається із ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ст. 64 ЖК УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Крім цього, за ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Також, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) (Заява № 30856/03):

40. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

41. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

42. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

43. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція роз`яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-Х; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 41-42, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «С.G. та інші проти Болгарії» (С.G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42,46 та 49-50).

44. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії паспорта відповідачки, довідки КП «Житлово-експлуатаційне об`єднання» Дрогобицької міської ради №3023 від 14.07.2015р., а також копії будинкової книги на спірну квартиру (а.с. 90, 91, 92), - відповідачка ОСОБА_1 була вселена у спірне житло та зареєстрована там з 2004 року, а також проживає та зареєстрована там дотепер та таке місце проживання визначено, як її постійне місце проживання протягом 15 років.

Крім цього, із вказаних доказів, а також, що було вказано і представником позивачки в суді апеляційної інстанції, на що посилається і відповідачка, - остання була вселена у спірне житло, як член сім`ї власника житла.

Так, у 2004 році на час вселення, відповідачка проживала спільно із сином позивачки, підтримувала певні стосунки та вела спільне господарство та спільне проживання та ведення спільного господарства (як, знову ж, ствердив представник позивачки та вказано у позовній заяві), мало місце до 2014 року та з 2014 року син позивачки у спірному житлі, через конфліктність стосунків між ним і відповідачкою, не проживає та припинив ведення спільного господарства.

Інших юридичних підстав для вселення з наданням відповідного статусу чи інших умов вселення та проживання відповідачки у спірній квартирі, тобто наявність інших угод, - ні позивачкою, ні її представником наведено не було.

Так, відповідачка не була вселена та не проживала у спірному житлі ні в статусі наймача, чи піднаймача або тимчасового мешканця, у зв`язку з іншими домовленостями, тощо.

Тобто, відповідачка була вселена у спірне житло, як член сім`ї власника житла, в зв`язку з цим була зареєстрована там, як постійна мешканка з 2004 року разом із сином позивачки у встановленому законом порядку та із таким статусом проживає дотепер, хоча з 2014 року законність її проживання у квартирі позивачка заперечує.

Зважаючи на вказане виселення відповідачки з спірного житла (через припинення сімейних відносин між нею та сином позивачки, що відповідно вплинуло і на їх відносини) без надання іншого житла за таких обставин слід вважати вимогам закону не відповідає та порушує одне із найважливіших її прав.

Тому позовні вимоги слід вважати необґрунтованими та такими, що безпідставно були задоволені судом першої інстанції.

Окремо, що стосується посилання суду на ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то таке посилання суду слід вважати помилковим, оскільки у даній справі при конкуренції ст. 8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції очевидним є необхідність застосування саме ст. 8 Конвенції, оскільки втручання у право відповідачки на житло у даному випадку суду не слід вважати таким, що ґрунтуватиметься на вимогах закону, про який йшлося вище, який слід вважати відповідає вимогам щодо якості закону та діє протягом тривалого часу; такий не слід вважати суперечливим та навпаки протягом тривалого застосування не дає кількох видів тлумачення та є передбачуваним. Втручання ж у право власності позивачки що має місце при відмові у задоволенні позову слід вважати таким, що здійснено відповідно до закону, переслідує законну мету (захист прав відповідачки на житло) та співрозмірне із заявленою метою, оскільки позивачка не втрачає свого права власності та таке лише обмежується відповідно до закону та попередньої волі самої позивачки (вселення відбулося за її згодою, про що йшлося).

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги, слід вважати частково обґрунтованими та скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно рішення суду слід скасувати з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в складі судді Крамара О.В. від 21 січня 2019 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра