КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 листопада 2019 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Суханової Є.М.

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Ярмоли О.Я., від 13 лютого 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позовну заяву мотивовано тим, що з 04 листопада 2006 року ОСОБА_2 перебувала з відповідачем ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу вони за спільні кошти набули майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: автомобіль ВАЗ-2106, 1981 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за відповідачем, автомобіль «Smart Сity», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований за позивачем, та автомобіль «Audi Q7», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зареєстрований за відповідачем.

Зазначала, що 30 листопада 2016 року, на підставі договору купівлі-продажу, відповідач без її згоди відчужив автомобіль «Audi Q7», реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартість якого становить 895 960 грн.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 27 листопада 2017 року ОСОБА_2 просила суд виділити їй у власність автомобіль ВАЗ-2106, 1981 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 26 880 грн, ОСОБА_1 виділити у власність автомобіль «Smart Сity», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 126 460 грн та стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію у сумі 497 770 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 лютого 2018 року про виправлення описки, позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 автомобіль «Smart Citi», реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобіль ВАЗ-2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль «Audi Q7», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Виділено у власність ОСОБА_2 автомобіль «Smart Citi», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 126 460 грн.

Виділено у власність ОСОБА_1 автомобіль ВАЗ-2106, реєстраційний номер, НОМЕР_1 , вартістю 26 880 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості автомобіля «Audi Q7», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що з урахуванням різниці часток від загальної вартості майна подружжя становить 398 190 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки спірні транспортні засобами є об`єктом права спільної сумісної власності сторін як колишнього подружжя, їхній поділ між сторонами має відбуватися у рівних частинах. Враховуючи, що автомобіль «Audi Q7», реєстраційний номер НОМЕР_3 відчужено відповідачем без згоди позивача, то з відповідача на її користь підлягає стягненню компенсація половини суми від реалізації вказаного транспортного засобу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції визнав спільною сумісною власністю три автомобілі та виділив позивачу у власність автомобіль марки «Smart Citi», д.н.з. НОМЕР_2 , а відповідачу - автомобіль ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_1 , однак позивач таких вимог не заявляла, а тому вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог. Вказує, що висновок судової автотоварознавчої експертизи про визначення ринкової вартості транспортного засобу від 23 жовтня 2017 року не є належним доказом, оскільки не містить об`єктивних даних та не відповідає дійсності. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що автомобіль ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_1 , є спільною сумісною власність подружжя, оскільки суд не звернув уваги на те, що даний автомобіль був придбаний відповідачем 07 червня 2006 року до укладення шлюбу з позивачем, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, а тому відповідач вважає, що даний автомобіль є його особистою приватною власністю. Також зазначає, що позивач не довела, що вона не надавала відповідачу згоду на відчуження автомобіля марки «Audi Q7», д.н.з. НОМЕР_3 , не знала про його відчуження під час шлюбу з відповідачем, а також, що гроші від продажу вказаного автомобіля використані не в інтересах сім`ї.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не спростовують висновків суду про наявність підстав для часткового задоволення її позову.

Постановою апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Додатковою постановою апеляційного суду Київської області від 11 липня 2018 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 10 липня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано рішення апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2018 року та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Частинами 1 і 4 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Зі справи вбачається та її матеріалами підтверджується, під час перебування у шлюбі за ОСОБА_2 було зареєстровано автомобіль «Smart Сity», 2002 року випуску, № кузова VIN НОМЕР_4 , а за ОСОБА_1 були зареєстровані автомобілі ВАЗ-2106, 1981 року випуску, № кузова VIN НОМЕР_5 та «Audi Q7», 2007 року випуску, № кузова НОМЕР_6 . Зазначене підтверджено свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів (а. с. 91, 92, 93).

Встановлено, що 30 листопада 2016 року в територіальному сервісному центрі 3244 м. Васильків Київської області на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 здійснив перереєстрацію автомобіля «Audi Q7», 2007 року випуску, № кузова VIN НОМЕР_7 , а 29 грудня 2016 року, відповідач здійснив другу реєстрацію цього автомобіля за собою (а. с. 7, 118).

Також встановлено, що на час розгляду цієї справи судом, всі зазначені транспортні засоби перебувають у володіння відповідача та його батьків.

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи про визначення ринкової вартості колісного транспортного засобу від 23 жовтня 2017 року № 228 ринкова вартість автомобіля «Smart Сity», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на дату оцінки складала 126 460 грн, автомобіля ВАЗ-2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , - 26 880 грн, автомобіля «Audi Q7», реєстраційний номер НОМЕР_3 , - 895 960 грн (а. с. 67-72).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 182/7298/14-ц (провадження № 61-3649св18).

Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_2 зазначала, що оскільки спірні автомобілі зареєстровані за сторонами у шлюбі, то вони є спільною сумісною власністю подружжя на підставі статті 368 ЦК України та статті 60 СК України.

Водночас, під час розгляду справи встановлено, що відповідач придбав автомобіль ВАЗ-2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , до реєстрації шлюбу з позивачем відповідно до біржової угоди № 050820, на підставі якої в подальшому відбулася його реєстрація у органах ДАІ МВС України. Цей договір є правовстановлюючим документом, який засвідчує факт купівлі транспортного засобу, підтверджує розрахунок на суму здійсненої операції та не є договором, для укладення якого частиною третьою статті 65 СК України передбачена необхідність подачі другим із подружжя письмової згоди.

Реєстрація автомобіля на ім`я ОСОБА_1 здійснена уповноваженим суб`єктом на підставі біржової угоди № 050820, а не довідки-рахунку. Подача письмової згоди другого з подружжя для такої реєстрації законодавством не передбачена (Порядок здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200).

Указаний правочин з підстав його недійсності ОСОБА_2 не оскаржувала.

Таким чином, автомобіль ВАЗ-2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, а тому не підлягає поділу, що судом першої інстанції залишено поза увагою.

Щодо частини вимог ОСОБА_2 про поділ автомобіля «Smart Сity», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та автомобіля «Audi Q7», реєстраційний номер НОМЕР_3 , колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначений правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16.

Таким чином, на думку колегії суддів, з врахуванням зазначені вимоги закону, для правильного вирішення справи необхідно встановити, чи за згодою ОСОБА_2 відповідач відчужив автомобіль «Audi Q7», оскільки у разі відсутності такої згоди остання має право на відшкодування їй 1/2 частки його вартості.

Разом з тим, за поясненнями ОСОБА_2 , які знаходять підтвердження в матеріалах справи, під час перереєстрації автомобіля «Audi Q7», 2007 року випуску, № кузова VIN НОМЕР_7 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та його батьком, останні діяли недобросовісно, оскільки вже через 2 дні указаний автомобіль знову був зареєстрований за відповідачем.

Крім того, відповідачем не доведено перед судом належними і допустимими доказами факт використання ним коштів, виручених з продажу вказаного автомобіля, в інтересах сім`ї.

Законодавством, на переконання колегії суддів, не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з його відчуження без письмової згоди одного з подружжя за наявності згоди іншого з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна (Постанова Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року № 6-1587цс16).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі

№ 6-2565цс16 зроблено висновок про те, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їхні спільній частковій власності.

Ухвалюючи рішення про поділ автомобіля «Smart Сity», реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом виділення його ОСОБА_2 не врахував, що таких позовних вимог ОСОБА_2 не заявляла, із зустрічним позовом ОСОБА_1 до суду не звертався.

Щодо частини вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 497770 грн, то її вимоги у цій частині підставним визнати теж не можна, оскільки вони заявлені без дотримання вимог ст. 71 СК України, одним з подружжя не вчинено дій передбачених частиною п`ятою вказаної статті СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок і колегія суддів позбавлена можливості виходу за межі позовних вимог.

За наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення міськрайонного суду, на підставі п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України через неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, слід скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 268, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2019 року скасувати.

Ухвалити у справі нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 15 листопада 2019 року.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

Є.М. Суханова