Справа № 206/3779/19
Провадження № 2/206/1369/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Шило Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення позивача відповідачем та стягнення з відповідача на користь позивача немайнової шкоди, -

І. Стислий виклад позиції позивача та представника відповідача

Позивач звернувся до суду із позовної заявою, згідно якої зазначив, що 14.09.09 позивач був повторно незаконно примусово госпіталізований відповідачем ніби для виконання постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.09 у справі про адміністративне правопорушення № 3-1754/09. На 15-й день позбавлення свободи, тобто 29.09.09, позивач подав керівнику відповідача заяву про негайне звільнення, мотивовану тим, що КУпАП не передбачає позбавлення свободи більше ніж на 15 діб. Відповіді на цю заяву позивач не отримав і в подальшому дізнався, що зазначена заява від 29.09.09 відповідачем направлена до суду, який призначив СПЕ. Звільнений позивач відповідачем був лише 08.10.09 разом зі складанням відповідачем Акту № 36 СПЕ від 08.10.09. Предметом даного позову є наслідки протиправної діяльності відповідач стосовно: додаткового часу у 9 діб незаконного позбавлення свободи після 29.09.09, з урахуванням особливої, додаткової його незаконності; незаконності прийняття керівником відповідача рішення не реагувати на заяву від 29.09.09 про негайне звільнення й відсутності такого негайного звільнення; відсутності смислу такого додаткового позбавлення свободи, оскільки за ці додаткові 9 діб, так саме, як і за подальші 10 років, відповідач так і не спромігся скласти висновки експертизи; продовження відповідачем невизнання власної провини. Негативні наслідку для позивача таких протиправних дій та бездіяльності відповідача полягали та полягають у додаткових душевних стражданнях, які позивач переживав безпосередньо 9 діб зайвого та особливо незаконного позбавлення свободи та у наступному: душевних стражданнях позивача від упертості відповідача і необхідності раз за разом спростовувати завідомо брехливі відомості та завідомо помилкові висновки відповідача, які той викладає в офіційних документах, що подаються до судів; додаткових зусиль, які позивач докладав і докладає для налагодження свого звичного життя при по-перше, тривалих пошуках долі заяви від 29.09.09, по-друге, для встановлення правди стосовно вищевказаних подій. На думку позивача, порушення відповідачем прав позивача, що стосовно вказаних обставин складає майже 10 років, надзвичайні зусилля позивача стосовно відновлення відповідних прав та ступень вини відповідача, яка у даних правовідносинах є найвищою. Відповідна оцінка немайнової шкоди складається з 90000,00 грн. немайнової шкоди, помилково не стягнутої з відповідача Жовтневим районним судом м. Дніпропетровськ у справі № 2-а-846/11 і збільшеної відповідно до триразової інфляції до 270000,00 грн., що поглинає розмір шкоди за рішеннями Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справах № 200/4709/11 і 200/7261/13, до яких слід додати шкоду 10-річної судової тяганини з вини відповідача стосовно встановлення правди про ті події у розмірі 2400 євро, або за курсом НБУ 72000,00 грн., а всього 342000,00 грн. Позивач просив встановити факт незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.09 та стягнути з відповідача на користь позивача немайнову шкоду, завдану такою відсутністю в розмірі 342000,00 грн. (а.с. 1-2, 36).

Не погоджуючись із викладеними у позовній заяві обставинами, представник відповідача подала до суду відзив, в якому зазначила, що позов поданий з надуманих підстав і корисливих мотивів виходячи з наступного. Встановлення факту, при розгляді даної цивільної справи, а саме: а) незаконності; б) відсутності; в) негайного звільнення; г) саме 29.09.2009 року має надумані підстави, так як від даного факту вже, на теперішній час, не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав. Крім того, на підставі діючого законодавства (в тому числі і міжнародного - Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої ВРУ Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 року) національними судами та Європейським судом з прав людини прийняті рішення, якими був встановлений факт незаконного «позбавлення свободи» в період з 14.09.09 по 08.10.09 року, а іншими словами, які мають ту ж саму суть - «факту незаконної відсутності негайного звільнення», в тому числі і 29.09.09 року, і права та свободи позивача були поновлені. Таким чином, вимога позивача в позовній заяві про встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення 29.09.09 року вже була задоволена попередніми рішеннями. Моральна шкода за незаконне «позбавлення свободи», а іншими перефразованими словами «факту незаконності відсутності негайного звільнення» була стягнута ЄСПЛ в розмірі 5 тис. євро. Також, в своєму позові ОСОБА_1 вказав, що він подавав заяву «керівнику відповідача про негайне звільнення, мотивовану тим, що КУпАП не передбачає позбавлення свободи більше ніж на 15 діб, тому його негайно було потрібно звільнити». З цього приводу представник відповідача зазначила таке. Стосовно ОСОБА_1 постанова про адміністративне стягнення судом не виносилась, і відповідно, адміністративне стягнення у вигляді адміністративного арешту не застосовувалось. Посилання в позовній заяві про те, що його утримували в психіатричній лікарні більше ніж 15 діб, і тому він звернувся з заявою про негайне його звільнення є недоречним, тому що психіатрична лікарня - це не заклад, де відбувають покарання чи адміністративні стягнення у вигляді арешту, а в даному випадку експертна установа, яка виконувала постанову суду про призначення судової психіатричної експертизи. ОСОБА_1 не був притягнутий до адміністративної відповідальності, до нього не застосувався адміністративний арешт, а тому вимога і посилання на закінчення 15 денного строку перебування в експертній установі і вимога, в зв`язку з цим про негайне звільнення, не ґрунтується на законі. На думку представника відповідача, факт відсутності негайного звільнення саме з тих підстав, які зазначені в заяві, не є незаконними, тобто, така ознака позовної вимоги як «незаконність» відсутності негайного звільнення - не існує. Таким чином, задовольняти такого змісту і з таких підстав заяву було б незаконною дією КП «ДКПЛ» ДОР, тому що підстава про негайне звільнення саме 29.09.09 по причині закінчення 15-денного строку утримання в експертній установі не ґрунтується на правових нормах. Що стосується порушення в діях (бездіяльності) головного лікаря щодо ненадання відповіді на заяву про негайне звільнення, то представник відповідача заперечую з цього приводу тим, що діями головного лікаря була дана оцінка постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2011 року по справі № 2-а-846/11, якою частково задоволений позов ОСОБА_1 , визнано протиправними дії щодо неповідомлення ОСОБА_1 про наслідки розгляду його заяви від 29.09.09. Даною постановою відмовлено у вимогах про визнання незаконним позбавлення свободи позивача з 29.09.09 по 08.10.09 року відповідачем та відшкодування моральної шкоди. В зв`язку із вищевикладеним, представник відповідача просила в задоволені позову відмовити в повному обсязі (а.с. 56-59).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

08.07.2019 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення позивача відповідачем та стягнення з відповідача на користь позивача немайнової шкоди (а.с. 1-2, 36).

Ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Маштака К.С. від 12.07.2019 вказана позовна заява була залишена без руху з огляду на невідповідність позовної заяви вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України (а.с. 4-5).

Недоліками, які визначені суддею до усунення були:

- зазначити вірне найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

- зазначити повне найменування відповідача, поштові індекси позивача та відповідача, а також відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти відповідача;

- зазначити ціну позову;

- зазначити докази, що підтверджують вказані позивачем обставини;

- зазначити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися або зазначити, що не проводилися;

- зазначити відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися або зазначити, що не здійснювалися;

- зазначити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначити докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначити відомості щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

- зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

- зазначити у позовній заяві підтвердження про те, що позивачем не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав;

- додати належний доказ звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до закону;

- додати до позовної заяви всі наявні в позивача докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

26.07.2019 на адресу суду надійшла заява від позивача з вимогами розпочинати провадження. На думку позивача, недоліки позовної заяви, визначені ухвалою судді та нормами ЦПК України, які регулюють порядок звернення до суду є «дурницями» (а.с. 7).

У зв`язку із не усуненням недоліків, визначених ухвалою судді від 12.07.2019, позовну заяву 31.07.2019 було повернуто позивачу.

Не погоджуючись із постановленою ухвалою, позивачем було подано апеляційну скаргу без зазначення будь-яких підстав для скасування судового рішення (ухвали), апеляційна скарга не відповідала вимогам ст. 356 ЦПК України (а.с. 15).

Крім того, в апеляційній скарзі позивачем було доповнено склад учасників, а саме додатково зазначено відповідачем Державу Україну в особі Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, яка не була зазначена у первісній позовній заяві та заяві на виконання вимог ухвали судді.

24.09.2019 ухвалу судді від 31.07.2019, якою позивачу було повернуто позовну заяву було скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду (а.с. 25-33).

30.09.2019 на адресу Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали вказаної вище позовної заяви разом з постановою апеляційного суду.

Того ж дня ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с. 38-39).

15.10.2019 за допомогою електронної форми звернення громадян позивачем ОСОБА_1 було подано заяву про відвід судді Маштаку К.С., на розгляді якого перебуває вказана цивільна справа (а.с. 41).

16.10.2019 ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Маштака К.С. заявлений позивачем ОСОБА_1 відвід судді Маштаку К.С. по даній цивільній справі № 206/3779/19 визнано необґрунтованим, зупинено провадження у даній цивільній справі до вирішення питання про відвід судді (а.с. 43-44).

Ухвалою судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухорукова А.О. від 18.10.2019 у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Маштака К.С. по цивільній справі № 206/3779/19 відмовлено (а.с. 48)

23.10.2019 поновлено провадження по даній цивільній справі та викликано сторони на раніше визначену дату 31.10.2019 (а.с. 50).

31.10.2019 судом було закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 07.11.2019 (а.с. 53-54).

05.11.2019 до канцелярії суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 56-59).

07.11.2019 у судовому засідання позивачем було надано клопотання та долучено до матеріалів справи ухвали слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухорукова А.О. від 08.07.2019 (а.с. 63-67).

07.11.2019 судом заслухано вступне слово позивача та представника відповідача, з`ясовано обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджено матеріали справи, проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Згідно ухвали слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська Сухорукова А.О. від 08.07.2019, скаргу задоволено частково, зобов`язано Самарське відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, наведені в судових рішеннях з приводу внесення в офіційні документи завідомо неправдивих відомостей, примусового поміщення завідомо психічно здорової людини - заявника ОСОБА_1 у психіатричний заклад, незаконне позбавлення свободи заявника, невиконання судових рішень, а також участі невідомого лікаря-психіатра у викраденні людини - заявника ОСОБА_1 , 14.09.2009. У задоволенні решти вимог відмовлено (а.с. 64-67).

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2011 у справі № 2-а-846/11 визнано дії Головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради», щодо не повідомлення ОСОБА_1 про наслідки розгляду його заяви від 29 вересня 2009 року неправомірними. Стягнуто з Головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради» на користь держави судовий збір у розмірі 28 грн. 23 коп. ОСОБА_1 у задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. Зі змісту постанови встановлено, що позивач у позовній заяві та у судовому засіданні, в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Комунальний заклад «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» на підставі постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 липня 2009 року про призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи винесеної у справі про адміністративне правопорушення позивача забезпечував позбавлення волі позивача в період з 14.09.2009 року по 08.10.2009 року. На п`ятнадцяту добу, а саме 29.09.2009 року позивач подав Головному лікарю КЗ «ДОКПЛ`ДОР» заяву про збіг максимального терміну передбаченого КУпАП позбавлення волі, тобто п`ятнадцяти діб, з вимогою негайного його звільнення з установи. Вказана заява не була розглянута відповідачем та позивачу не було надано відповіді на вказану заяву, всупереч нормам Закону України «Про психіатричну допомогу», ЗУ «Про звернення громадян». Вказана заява неправомірно та безпідставно була направлена Головним лікарем до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Тому, позивач звернувся до суду з вимогами про визнання дій Головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня», щодо не реагування на заяву позивача від 29.09.2009 року, направлення даної заяви до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, незаконне затримання його після спливу 15-ти діб. Крім того, зважаючи на фізичні та душевні страждання, які пережив позивач з 29.09.2009 року по 08.10.2009 року в очікуванні розгляду своєї заяви Головним лікарем установи в якій незаконно утримувався, ОСОБА_1 просив стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 100000 грн. З приводу позовних вимог позивача стосовно його незаконного утримання відповідачем та направлення заяви позивача на розгляд до іншого органу, суд прийшов до висновку, що до повноважень Головного лікаря КЗ «ДОКПЛ`ДОР» не входило вирішення питання про звільнення особи, яку було позбавлено волі на підставі постанови суду, винесеної в межах КУпАП, а також питання строків обмеження волі особи, як було зазначено ОСОБА_1 в заяві від 29.09.2009 року, тому відповідачем було направлено вказану заяву для розгляду до компетентного органу. У зв`язку із цим суд прийшов до висновку, що позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. З приводу вимог позивача стосовно відшкодування понесеної ним моральної шкоди, суд вважав вимоги в цій частині також необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2011 у справі № 2-а-846/11 залишено без змін. В мотивувальній частині рішення суду було зазначено, що спір між сторонами виник з приводу терміну перебування позивача в комунальному закладі «Дніпропетровська обласна клінічна психіатрична лікарня» на підставі постанови Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.07.09 у справі № 3-1754/2009 для проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

Рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015 року оголошено прийнятними скаргу стосовно примусових госпіталізації і тримання заявника у психіатричній лікарні, а також його скаргу стосовно збирання органами внутрішніх справ відомостей про нього, а решту скарг у заяві - неприйнятними. Постановлено, що було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, статті 8 Конвенції. Постановлено, що (а) упродовж трьох місяців з дати, коли це рішення набуде статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції, держава-відповідач повинна сплатити заявникові нижченаведені суми, які мають бути конвертовані у валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу, та додатково суму будь-яких податків, що можуть нараховуватися: 5000 (п`ять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди; та (ii) 120 (сто двадцять) євро компенсації судових та інших витрат. В п. 94, 102, 103 цього рішення було зазначено, що у цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять п`ять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше. Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. Відповідно у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції.

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 2 ЦПК України та ст. 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення, обов`язковість судового рішення.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23.09.2019 по справі № 917/1739/17.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що, відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Наприклад, навіть заява до Європейського суду з прав людини повинна відповідати вимогам, визначеним ст. 47-1 Регламенту суду.

Відповідно до ст. 47-1 Регламенту суду кожна заява, відповідно до статті 34 Конвенції, подається на бланку, наданому Секретаріатом, якщо Суд не вирішить інакше. Заява повинна містити всю інформацію, яка вимагається у відповідних частинах формуляру. В ній мають бути зазначені: (a) ім`я, дата народження, громадянство та адреса заявника і, якщо заявник є юридичною особою, повна назва, дата створення чи реєстрації, офіційний реєстраційний номер (за наявності) та офіційна адреса; (b) якщо у заявника є представник, ім`я останнього, адреса, номери телефону і факсу та електронна адреса; (c) якщо у заявника є представник, дата та оригінал підпису заявника в розділі формуляру, відведеного для довіреності; також у цьому розділі формуляру має бути оригінал підпису представника на підтвердження його/її згоди діяти в інтересах заявника; (d) найменування Договірної Сторони або Сторін, проти яких подається заява; (e) стислий і розбірливий виклад фактів; (f) стислий і розбірливий виклад стверджуваного порушення (порушень) Конвенції та відповідних аргументів;(g) стислий виклад інформації про дотримання заявником умов прийнятності, викладених у статті 35 § 1 Конвенції. (a) Інформація, вказана вище в пунктах з 1 (e) по 1 (g) і викладена у відповідній частині формуляру, має бути достатньою для того, щоб Суд міг визначити суть та обсяг заяви, не звертаючись до інших документів; (b) Проте, заявник може доповнити цю інформацію у вигляді додатків до формуляру з викладом подробиць щодо фактів, стверджуваних порушень Конвенції та відповідних аргументів. Ця інформація повинна бути викладена не більше, ніж на 20-ти сторінках. 3.1. Формуляр повинен бути підписаний заявником чи його представником. До нього слід додати: (a) копії документів щодо судових та інших рішень чи заходів, на які скаржиться заявник; (b) копії документів та рішень, які показують, що заявник використав усі внутрішні засоби правового захисту, а також дотримався терміну, вказаного у статті 35 § 1 Конвенції; (c) за наявності, копії документів стосовно будь-якої іншої процедури міжнародного розслідування чи врегулювання, які мають відношення до справи; (d) якщо заявник є юридичною особою, як це визначено в пункті 1 (а) статті 47, документ(и) на підтвердження того, що фізична особа, яка подала заяву, має право або уповноважена представляти інтереси заявника. 3.2. Документи, які додаються на підтримку заяви, повинні бути надані в хронологічному порядку, пронумеровані та чітко позначені. 4. Заявники, які не бажають оприлюднення перед громадськістю даних про свою особу, мають це зазначити і також викласти підстави, які б виправдовували такий відступ від загального правила про вільний доступ громадськості до інформації щодо провадження в Суді. Суд може задовольнити запит про анонімність або надати її з власної ініціативи. 5.1. Якщо вимоги, викладені в пунктах 1, 2 і 3 цієї статті, не були дотримані, Суд не розглядатиме заяву. Винятками є наступні випадки: (a) якщо заявник надав ґрунтовні пояснення про причини невиконання цих вимог; (b) якщо заява містить запит про вжиття термінових заходів; (c) якщо Суд прийме відповідне рішення з власної ініціативи або на прохання заявника. 5.2. В усякому разі, Суд може звернутися до заявника в будь-якій формі та будь-яким способом за наданням додаткової інформації чи документів у визначений Судом термін. 6. (a) Датою подання заяви, відповідно до статті 35 § 1 Конвенції, є дата, коли формуляр, що відповідає всім вимогам цієї статті, був надісланий на адресу Суду. Датою відправлення вважатиметься дата поштового штемпеля. (b) Незважаючи на це, Суд може, якщо вважатиме це виправданим, вирішити, що датою подання заяви повинна вважатися інша дата. 7. Заявники повинні інформувати Суд про зміни їхньої адреси чи будь-яких обставин, що мають відношення до заяви.

Таким чином, навіть вимоги до заява, поданої до ЄСПЛ вимагають, щоб заява містила стислий і розбірливий виклад стверджуваного порушення та відповідних аргументів та до неї необхідно додати копії документів щодо судових та інших рішень чи заходів, на які скаржиться заявник.

В той же час позивачем ОСОБА_1 при поданні позовної заяви до Самарського районного суду м. Дніпропетровська не було долучено жодного доказу та рішення судів, на які він посилається в позові.

Отже, судом було встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано жодного доказу, передбаченого ст. 76 ЦПК України та у позовній заяві не зазначено правового обґрунтування вимог, а є лише посилання позивача, що всі факти встановлені попередніми рішеннями судів. Однак, вказані у позовній заяві рішення судів не були надані суду під час підготовчого судового засідання та розгляду справи по суті, не було заявлено відповідних клопотань про їх витребування, а тому суд, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності не знайшов правових підстав для задоволення позову в такій редакції через його недоведеність та відсутність правового обґрунтування.

Крім цього, у рішення ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015 року було встановлено, що з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи»

Таким чином, рішенням ЄСПЛ по справі «Заїченко проти України (№ 2)» остаточне від 06.07.2015 та рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2011 у справі № 2-а-846/11 вже було розглянуто питання щодо незаконності його тримання у психіатричній лікарні з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року, в тому числі і факт незаконного перебування там 29.09.2009.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Таким чином, суд приходить до висновку, що порушене право позивача, яке полягало у незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009 вже було встановлено та захищено.

Від зміни прохальною частини позовної заяви не змінюється суть цих вимог та спосіб захисту своїх прав, які вже були захищені раніше, а тому позовні вимоги щодо встановлення факту незаконності відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.09 необхідно залишити без задоволення.

Що стосується позовних вимог з приводу відшкодування на користь позивача немайнової шкоди, завданої відсутністю негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009 в розмірі 342000,00 грн. то необхідно зазначити наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частина 1 ст. 1173 ЦК України передбачає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд вважає, що під час розгляду справи позивачем не доведено необхідність стягнення з відповідача немайнової шкоди, яку він вважає йому завдано діями (бездіяльністю) відповідача в розмірі 342000,00 грн.

Щодо суб`єктного складу правовідносин з приводу відшкодування немайнової шкоди, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до частин першої четвертої статті 78 ГК України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

У низці випадків ЄСПЛ визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04 квітня 2006 року у справі «Лисянський проти України», пункт 19, рішення від 03 квітня 2007 року у справі «Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови», пункти 18,19, рішення від 12 квітня 2007 року у справі «Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації», пункт 35, рішення від 15 січня 2008 року у справі «Р. Качапор та інші проти Сербії». Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції.

З огляду на наведені вище висновки ЄСПЛ, а також те, що нормами ГК України визначено регулювання діяльності комунальних некомерційних підприємств аналогічно до діяльності державних казенних підприємств, без наділення вказаних суб`єктів повною самостійною відповідальністю у відносинах з третіми особами.

Крім того, ЄСПЛ також висловив позицію і щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі «Єршова проти Російської Федерації» ЄСПЛ зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства.

Отже, орган місцевого самоврядування, а саме Дніпропетровська обласна рада мала б нести субсидіарну відповідальність за шкоду спричинену КП «ДКПЛ» ДОР своїми рішеннями, діями або бездіяльності.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року по справі № 5023/4388/12.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем невірно визначено відповідачем по справі про відшкодування немайнової шкоди КП «ДКПЛ» ДОР, а відтак позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є однією з підстав для відмови в задоволені такого позову.

Така позиція міститься в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення позивача відповідачем та стягнення з відповідача на користь позивача немайнової шкоди необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України та постанову Дніпровського апеляційного суду від 24.09.2019, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне судові витрати зі сплати судового збору віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись, ст. ст. 3, 15, 16 ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 175, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради (місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Бехтерева, буд. 1, ) про встановлення факту незаконної відсутності негайного звільнення позивача відповідачем 29.09.2009 та стягнення з відповідача на користь позивача немайнової шкоди, завдану такої відсутністю в розмірі 342000 грн. - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 15.11.2019.

Головуючий суддя: К.С. Маштак