КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2019 року

Справа 760/15762/15-ц

провадження № 22-ц/824/12587/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі: Щербенко А.С.

учасники справи:

позивач - Національний університет оборони України

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року ухваленого під головуванням судді Козленко Г.О. у справі за позовом Національного університету оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2015 року Національний університет оборони України імені Івана Черняховського звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення.

Позовна заява обґрунтована тим, що на підставі наказу начальника Генерального штабу Збройних сил України № 172 від 10 вересня 2002 року ОСОБА_1 було прийнято на військову службу до Національної академії оборони України та наказом начальника Національної академії оборони України № 153 від 01 серпня 2006 року виключено зі списків особового складу.

У зв`язку із проходженням військової служби у 2004 році старший лейтенант ОСОБА_1 на підставі листа-заселення отримав спірну житлову кімнату в гуртожитку, між тим, рішення про виділення спірної кімнати житловою комісією не приймалось, спеціальний ордер на вселення не видавався, а відповідачі за місцем проживання не зареєстровані, ОСОБА_1 на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в гарнізоні не перебуває, а отже, відповідачі без достатніх на те, правових підстав утримують спірну кімнату в гуртожитку.

Позивач просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року позов Національного університету оборони України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Здійснено розподіл судових витрат.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 вересня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Солом`янського районного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 01 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він проживає у гуртожитку на законних підставах. Звільнення з військової служби за станом здоров`я не є підставою для виселення без надання іншого жилого приміщення. Зазначає, що Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями видано після його звільнення, а відтак застосовуватись не може.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Посилається на п.5.10 Інструкції, відповідно до якої відповідач має звільнити спірне приміщення гуртожитку, оскільки має вислугу менше 10 років та не перебуває на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у ЗС України

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того , що рішення щодо надання відповідачу житла у гуртожитку командуванням академії не приймалось, спеціальний ордер, який є підставою вселення в жиле приміщення не видавався. Відповідачі без достатніх на те правових підстав проживають у гуртожитку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 10 вересня 2002 року № 172 ОСОБА_1 прийнятий на військову службу до Національної академії оборони України.

На підставі листа № 427 від 30 серпня 2004 року, ОСОБА_1 було дозволено заселитися в кімнату гуртожитку за адресою

АДРЕСА_1 .

Наказом начальника Національної академії оборони України від 01 серпня 2006 року № 153 ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу академії.

Відповідно до даних, які містяться у довідці від 02 червня 2015 № ГЖК/21 житлової комісії гарнізону м. Київ, ОСОБА_1 в списках осіб, які потребують поліпшення житлових умов в гарнізоні м. Києва не перебуває.

Згідно Постанови Кабінету міністрів України від 17.12.2008 року №1089 «Про реорганізацію Національної академії оборони України» було проведено реорганізацію Національної академії оборони шляхом її перетворення в Національний університет оборони України.

Житловий фонд університету містить гуртожиток по АДРЕСА_1 , будівля знаходиться на балансі університету та використовується як гуртожиток для слухачів.

Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Норми ч. 2 ст. 128 ЖК України передбачають, що житлова площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК України встановлює, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюються Примірним положенням про гуртожиток, затвердженим Радою Міністрів Української РСР№208 від 03 червня 1986 року.

Пунктом 6 Примірного положення про гуртожиток встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку.

Відповідач ОСОБА_1 разом із членами сім`ї вселився до АДРЕСА_1 без належних на те підстав, оскільки рішення надання жилої площі в гуртожитку університету житловою комісією не приймалось, ордер на вселення не видавався.

Згідно із частинами другою, третьою статті 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини 3 статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Тому слід встановити, чи вважатиметься виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з кімнати у гуртожитку без надання іншого житлового приміщення втручанням держави, що здійснюється «згідно із законом» у розумінні пункту другого статті 8 Конвенції.

Європейський суд з прав людини вважає, що «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 43 , ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Статтею 132 ЖК України визначено, що осіб перелічених в ст. 125 ЖК України не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення:

- осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;

- осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

- осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

- осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

-пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання І і ІІ груп, осіб з інвалідністю І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;

-одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Таким чином, положення ст. 132 ЖК Української РСР, відповідно до яких припинення трудових правовідносин, за виключенням окремих випадків, є підставою для виселення особи з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Відповідно до довідки, виданої т.в.о. начальника відділу особового складу Ю.В. Поповим, ОСОБА_1 проходив службу в Національній академії оборони України з 10.09.2002 р. та виключений із списків особового складу 01.08.2006 р.

На даний час трудові відносити між ОСОБА_1 та Національною академією оборони України припинені.

Таким чином, з наявних в справі матеріалів, слідує, що до осіб, перелічених в ст. 125 ЖК України, яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, ОСОБА_1 не відноситься.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Враховуючи позицію Верховного Суду, варто зазначити, що гуртожиток надається працівнику тимчасово, на час трудових відносин. Після їх припинення гуртожиток має бути повернений роботодавцю для надання можливості проживання там іншим працівникам / студентам. Відтак, виселення особи з гуртожитку після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідача, суд зауважує, що існують інші працівники та/або студенти, які можуть претендувати на заселення у гуртожиток.

За таких обставин, розглянувши матеріали справи, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи принцип змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд вважає, що виселення відповідача із спірної житлової кімнати в гуртожитку без надання іншого житлового приміщення не становить для останнього надмірний тягар, є необхідним для забезпечення у встановленому законом порядку реалізації житлових прав інших громадян, що працюють чи навчаються в закладі, є співрозмірним вказаній меті та становитиме розумний баланс між інтересами особи та суспільства, відтак, не становитиме невиправданого втручання у його право на повагу до житла.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 09 грудня 2015 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 14 листопада 2019 року

Суддя-доповідач

Судді