Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 202/4/18

провадження № 61-8905св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська в складі судді Зосименко С. Г. від 09 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду в складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В. від 26 березня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернуся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

На обґрунтування заявлених позовних вимог, які уточнювались в ході судового розгляду справи, позивач вказував, що 20 червня 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність 53/100 частини домоволодіння загальною площею 107,2 кв. м., житловою площею 72,5 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 31 березня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В. М. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 403. Після отримання права власності на вказану нерухомість банк намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою стала реєстрація та проживання у ньому відповідача по справі ОСОБА_2 , який підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення із спірного домоволодіння. На підставі викладеного просив суд виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає у 53/100 частині домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення із зняттям з реєстраційного обліку у Департаменті адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року у задоволені позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем у позовній заяві не зазначено можливість надання іншого постійного житла відповідачу, що унеможливлює його виселення із житлового будинку, придбаного не за рахунок кредитних коштів.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати зазначені судові рішення, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не є власниками квартири, а тому його виселення можливе без надання іншого постійного житла.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 202/4/18 з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

Зазначена справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що спірне житлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 було набуте у власність відповідачем на підставі договору дарування від 25 квітня 2003 року задовго до передачі його в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк». Банком надавався кредит відповідачу не для придбання спірного житла. Відповідач іншого житла немає.

20 червня 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність 53/100 частину домоволодіння загальною площею 107,2 кв.м., житловою площею 72,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 31 березня 2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В. М. та зареєстрований у державному реєстрі під № 403, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Після отримання права власності 53/100 частин домоволодіння загальною площею 107,2 кв.м, житловою площею 72,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 позивач намагався отримати доступ до житла, однак цьому перешкоджає проживання там відповідача.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Саме до цього зводиться висновки Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», викладені у постановах від 21 жовтня 2015 року та 16 грудня 2015 року.

Установивши у справі, яка переглядається, що позивач набув право власності на нерухоме майно у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку і з цих підстав просить виселити відповідача зі спірного житлового будинку, який придбана не за рахунок кредиту, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виселення відповідача із зазначеного будинку без надання йому іншого постійного житла.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16.

Такий висновок узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, згідно якої, немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, та зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обгрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Оскільки оскаржувані рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун