КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 372/3201/17
Головуючий у першій інстанції - Зінченко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, та, з урахування заяви про збільшення позовних вимог від 13 грудня 2017 року, просив :

- визнати за ним право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 , який укладений 27 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Малим О.С. зареєстрований за № 491;

- визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :03:042:0054, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, що укладений 27 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Малим О.С. зареєстрований за №492;

- витребувати зазначене майно із незаконного володіння ОСОБА_3 на його користь. Судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 09 квітня 2015 року ОСОБА_4 за оплатним договором купівлі-продажу за грошову суму відчужила на його користь земельну ділянку кадастровий номер :03:042:0054, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належала ОСОБА_4 на праві власності відповідно до договору дарування від 12 лютого 2013 року за реєстровим № 360 та садовий будинок АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_4 на праві власності відповідно до договору дарування від 12 лютого 2013 року за реєстровим № 358. Таким чином він у встановленому законом порядку набув право власності на вказані об`єкти нерухомого майна.

В подальшому рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року у справі №372/1859/15-ц позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 задоволені частково, визнано недійсними : договір дарування садового будинку АДРЕСА_1 від 12 лютого 2013 року та договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :03:042:0054, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 від 12 березня 2013 року, які були укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 зазначені садовий будинок та земельну ділянку.

27 лютого 2017 року ОСОБА_5 на підставі вищевказаних рішень відчужив на користь ОСОБА_3 земельну ділянку та садовий будинок, уклавши відповідні договори купівлі-продажу.

Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 вересня 2017 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відтак, позивач вважає, що договір дарування ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 садового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки від 12 лютого 2013 року є дійсним, а він є законним та повноправним власником спірного майна.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що майно вибуло із його власності поза його волею із підстави, що згодом відпала, позивач просив задовольнити позовні вимоги та витребувати вказане майно на його користь із незаконного володіння ОСОБА_3 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані відповідно до ухвали Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року у вигляді накладення арешту на садовий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 476,2 кв. м ., житловою площею 122,4 кв.м та земельну ділянку, загальною площею 0,110 га. кадастровий номер :03:042:0054, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що на день укладення договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна від 27 лютого 2017 року, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року у справі №757/8760/17-ц накладено арешт на спірне майно, а отже договори купівлі-продажу укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 27 лютого 2017 року щодо спірного майна були укладені з метою якнайшвидшого відчуження такого майна, недопущення повернення права власності позивачу та всупереч рішення суду.

Апелянт наголошує, що зазначені договори порушують не тільки законне право власності позивача на спірне майно, але й суперечать чинному законодавству та обов`язковому до виконання рішення суду, що є підставою для визнання їх недійсними.

Окрім того, в апеляційній скарзі також наголошується, що оскаржуване рішення неправомірно встановило статус «добросовісного набувача» ОСОБА_3 , оскільки, на думку апелянта, судом не вірно трактовано норми ст.. 388 ЦПК України, адже спірне майно вибуло із володіння власника ОСОБА_1 без його волі - на підставі рішення суду, яке згодом скасовано постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 вересня 2017 року, що є підтвердженням того, що вказане майно вибуло із власності ОСОБА_1 поза його волею. А разом з тим, вважає апелянт, скасовано й право власності ОСОБА_5 на спірне майно. Відтак, відпали підстави, на яких ОСОБА_5 , а згодом і ОСОБА_3 набули зазначене майно. Тому вважала, що позивач як законний власник має право на підставі п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України витребувати вказане майно у відповідача у справі.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просила скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 22 червня 2019 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 - задовольнити у повному обсязі.

На адресу суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_3 , відповідно до якого останній вважає рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2019 року законним і обґрунтованим, таким, що повністю відповідає вимогам ст.. 263 ЦПК України, а доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі - необґрунтованими та безпідставними.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу посилається на те, що на момент придбання спірного майна не знав і не міг знати про наявність спору між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , про наявність ухвали про накладення арешту від 27 лютого 2017 року також, адже вона винесена у справі, де його не було залучено до участі, без виклику учасників та оприлюднена в ЄДРСР лише 28 лютого 2017 року, тобто наступного дня після укладення договорів купівлі-продажу між відповідачем та ОСОБА_5 , ці обставини встановлені в оскаржуваному рішенні.

Відповідач ОСОБА_3 вважає твердження апелянта щодо дійсності договорів дарування спірного майна від 12 лютого 2013 року, які укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 хибним, оскільки справа №372/1859/15-ц постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 вересня 2017 року передана на новий розгляд до суду першої інстанції і рішення в даній справі, на даний час, не прийнято.

Окрім вище зазначеного, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, акцентує, на тому, що позивачем не підтверджено факту набуття спірного майна у власність, оскільки за договорами купівлі-продажу від 09 квітня 2015 року, укладеними між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . З тексту вказаних договорів вбачається, що в момент їх укладення розрахунки між сторонами були здійснені лише частково, повний розрахунок із відстроченням платежів до 01 вересня 2015 року, має бути нотаріально посвідченим. Позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про такий повний розрахунок, а факт звернення ОСОБА_4 з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, серед переліку, якого зазначено й спірне майно, ставить під сумнів чинність договорів-купівлі-продажу від 09 квітня 2015 року.

Виходячи із вище наведеного, відповідач вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 21 червня 2019 року - залишити без змін.

При апеляційному розгляді справи представник позивача ОСОБА_2 . доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримала та просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у вказаній справі нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на судовий розгляд до суду апеляційної інстанції не з`явилися, тому апеляційний суд відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України провів розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції встановив, що 09 квітня 2015 року між ОСОБА_4 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :03:042:0054, загальною площею 0,110 га, що знаходиться за адресою; АДРЕСА_2 , цільове призначення (використання) земельної ділянки індивідуальне садівництво за умовами якого ОСОБА_1 набув права власності на зазначене нерухоме майно.

Цього ж дня між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 476,2 кв.м., житловою площею 122.4 кв.м.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року, у справі № 372/1859/15-ц позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування садового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 476,2 кв.м., житловою площею 122,4 кв.м., укладений 12 лютого 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрований в реєстрі за №358; визнано недійсним договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,110 га, кадастровий номер :03:042:0054, яка розташована у АДРЕСА_2, укладений 12 лютого 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрований в реєстрі за №360; витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 садовий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 476,2 кв.м. , житловою площею 122,4 кв. м . та земельну ділянку загальною площею 0,110 га, кадастровий номер :03:042:0054, які розташовані у АДРЕСА_2. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

02 лютого 2017 року Апеляційним судом Київської області зазначене рішення Обухівського районного суду Київської області залишено без змін та відповідно до вимог ст. 223 ЦПК України (в редакції станом на час перегляду судового рішення апеляційним судом) набрало законної сили.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року відкрито провадження у справі № 757/8760/17-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Цього ж дня ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/8760/17-ц задоволено заяву ОСОБА_4 та забезпечено позов шляхом накладення арешту на садовий будинок, загальною площею 476,2 кв.м, житловою площею 122,4 кв. м., розташований у АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер :03:042:0054, площею 0,110 га, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що розташована за адресою: АДРЕСА_2;

27 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу садового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С., зареєстрований в реєстрі за № 491, на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність садовий будинок АДРЕСА_1 , та договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С.. зареєстрований в реєстрі за № 492. на підставі якого ОСОБА_3 набув у власність земельну ділянку, площею 0,110 га. що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер :03:042:0054, цільове призначення - для індивідуального садівництва.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд перешої інстанції мотивував своє рішення тим, що ні відповідач ОСОБА_3 , ані третя особа ОСОБА_5 , будучи стороною по справі, не знали та не могли знати про наявність спору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та про накладений арешту ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року на майно ОСОБА_5 , тому визнав посилання позивача про порушення відповідачем та ОСОБА_5 вимог чинного законодавства при укладення договорів купівлі-продажу спірних садового будинку та земельної ділянки від 27 лютого 2017 року необґрунтованим.

Безпідставними на думку суду першої інстанції є вимога ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна, оскільки на думку суду першої інстанції, хоч рішенням касаційної інстанції і скасовані рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року, однак остаточне рішення у вказаній справі не ухвалено. Крім того, місцевий суд визнав ОСОБА_3 добросовісним набувачем, а тому витребування у нього вказаного майна не допускається.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судом першої інстанції судове рішення не відповідає.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2010 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 14 вересня 2010 року № 11/25, ОСОБА_5 належав садовий будинок, загальною площею 476,2 кв. м, житловою площею 122,4 кв. м у смт Козин Обухівського району Київської області.

Згідно із державним актом на право власності на землю серії ІІІ-КВ № 044262, виданим Козинською селищною радою народних депутатів Обухівського району Київської області від 25 грудня 1997 року № 6, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 11 березня 1998 року № 1785, ОСОБА_5 належала земельна ділянка, загальною площею 0,110 га в смт Козин Обухівського району Київської області.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, 25 червня 2010 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано.

На підставі договору дарування садового будинку від 12 лютого 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за № 358, ОСОБА_5 передав безоплатно ОСОБА_4 у власність садовий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 476,2 кв. м, житловою площею 122,4 кв.м, який розташований у АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 12 лютого 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Лазарєвою Л. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 360, ОСОБА_5 безоплатно передав у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, загальною площею 0,110 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки :03:042:0054.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 квітня 2015 року ОСОБА_4 за грошову суму передала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер :03:042:0054, загальною площею 0,110 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення (використання) земельної ділянки - індивідуальне садівництво.

Згідно з договором купівлі-продажу від 09 квітня 2015 року, ОСОБА_4 продала ОСОБА_1 садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 476,2 кв. м, житловою площею 122,4 кв. м.

Зазначені вище обставини встановлені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ при розгляді 13 вересня 2017 року цивільної справи №372/1859/15 (а.с.19-21 т.1).

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Уклавши 09 квітня 2015 року із ОСОБА_4 нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . набув права власності на зазначене майно.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що зазначене нерухоме майно вибуло із володіння та власності ОСОБА_1 поза його воле, а саме на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року у справі №372/1859/15 залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року згідно до яких позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 позов задоволено частково.

Визнано недійсними: договір дарування садового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 476,2 кв. м, житловою площею 122,4 кв. м, укладений 12 лютого 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 358; договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,110 га, кадастровий номер :03:042:0054, яка розташована у АДРЕСА_2, укладений 12 лютого 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лазарєвою Л.І., зареєстрований в реєстрі за № 360, та витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 садовий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 476,2 кв. м , житловою площею 122,4 кв. м , та земельну ділянку, загальною площею 0,110 га, кадастровий номер :03:042:0054, які розташовані у АДРЕСА_2.

Однак, в подальшому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 вересня 2017 року у цивільній справі №372/1859/15 рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року скасовані, а справу повернуто до суду першої інстанції на новий розгляд. Остаточного рішення у вказаній справі не ухвалено до цього часу.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Оскільки рішення суду, яким було визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки та садового будинку від 09 квітня 2015 року скасовано, тому вказаний правочин є дійсним, а ОСОБА_1 є належним власником цього майна.

Згідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки відповідачем у справі заперечується вказане право ОСОБА_1 на спірний садовий будинок та земельну ділянку, тому вимога позивача про визнання за ним права власності на вказане майно є обґрунтованою і такою, що відповідає нормам матеріального права - ст. 392 ЦК України.

Обґрунтованими на думку колегії суддів є вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки, укладені 27 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Так, правилом частини першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК 2004 року ( що діяла на час звернення позивача до суду із вказаним позовом), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Аналогічне положення закріплено у статті 5 ЦПКУкраїни.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справ.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладених 27 лютого 2017 року договорів купівлі-продажу спірного садового будинку та земельної ділянки право власності на дане майно зареєстроване за відповідачем у справі ОСОБА_3 , а тому колегія суддів погоджується із доводами позивача про необхідність визнання вказаних правочинів недійсними.

Обґрунтованими на думку колегії суддів є позовні вимоги ОСОБА_1 щодо витребування зазначеного нерухомого майна з незаконного володіння ОСОБА_3 .

Так, пунктом 3 частини 1 статті 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що "за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14.

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

З врахуванням того, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 серпня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року, на підставі яких оспорюваний садовий будинок та земельна ділянка АДРЕСА_1 вибули із законного володіння та власності ОСОБА_1 , скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13 вересня 2017 року у цивільній справі №372/1859/15, а інших судових рішень про визнання недійсними правочинів на підставі яких ОСОБА_1 набув права власності на це майно не має, тому вимоги щодо витребування вказаного майна від ОСОБА_3 є законними та обґрунтованими.

Заперечення відповідача щодо не обізнаності його про постановлення Печерським районним судом м. Києва 24 лютого 2017 року ухвали про накладення арешту на спірне нерухоме майно, та про не ухвалення Обухівським районним судом Київської області остаточного рішення у справі № 372/1859/15 не може бути підставою для відмови у захисті права власності ОСОБА_1 , оскільки зазначене його право власності на спірне майно на даний час є чинним і на нього поширюються норми ст. 41 Конституції України, ст. 321, 388 ЦК України.

Згідно з п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального законодавства та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні вказаного спору неправильно застосовано норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню із ухвалення у вказаній справі нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 поніс витрати по сплаті судового збору в розмірі 9280 грн. (а.с.4, 43 т.1), а також сплати судового збору у розмірі 17863,50 грн. (а.с.119-122 т.2) при подачі апеляційної скарги, а всього 27143,50 грн.

Разом з тим, із врахуванням того, що позивачем було заявлено одну позовну вимогу майнового характеру із ціною позову 3687580 грн, та три вимоги не майнового характеру, тому загальну сума судових витрат при подачі позову та апеляційної скарги повинна становити 24800 грн. (9920 грн при подачі позову до суду першої інстанції) та 14880 грн. при апеляційному оскарженні), які суд стягує із відповідача на користь позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 321,328,388 ЦК України, ст.141, 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.

РішенняОбухівського районного суду Київської області від 21 червня 2019 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,110 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 27 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Малим О.С. зареєстрований за № 491.

Визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :03:042:0054, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що укладений 27 лютого 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Малим О.С. зареєстрований за №492.

Витребувати садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку кадастровий номер :03:042:0054, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 (прож. АДРЕСА_3 РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (прож. АДРЕСА_4 РНКОПП НОМЕР_3 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 24800 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Мотивований текст постанови виготовлено 15 листопада 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв