Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 415/114/17

провадження № 61-16226св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальний заклад «Лисичанська централізована бібліотечна система»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 03 липня 2017 року у складі колегії суддів: Коротенка Є. В., Коновалової В. А., Яреська А. В.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у подальшому уточненим, просила зобов`язати відповідача поновити її на роботі в бібліотеці - філія № 7 Комунального закладу «Лисичанська централізована бібліотечна система» (далі - КЗ «ЛЦБС») на посаді завідуючої та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту відновлення на роботі.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 15 жовтня 2014 року вона відповідно до наказу від 10 жовтня 2014 року № 98-к прийнята на посаду завідуючої бібліотеки - філії № 7 КЗ «ЛЦБС» (далі - Філія). 09 грудня 2016 року, згідно з наказом № 97-к її звільнено з роботи за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України - за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки жодних дисциплінарних проступків вона не вчиняла.

Стислий виклад заперечень відповідача

КЗ «ЛЦБС» позов не визнало, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року позов задоволений. Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідуючої бібліотеки Філії з 09 грудня 2016 року; стягнуто з КЗ «ЛЦБС» середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 21 096, 60 грн, без урахування податків та обов`язкових платежів; допущено рішення у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 4 319, 78 грн до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідачем не доведено систематичного невиконання позивачем своїх обов`язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Крім того, наказ від 09 грудня 2016 року № 97-к про звільнення позивача не містить посилань на накази, якими оголошено догану, тому суд вважав безпідставним висновок відповідача про систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, та звільнення працівника з цих підстав незаконним.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 03 липня 2017 року апеляційну скаргу КЗ «ЛЦБС» задоволено, рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12 травня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що, враховуючи наявність раніше застосованих до ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку (що не втратили юридичної сили за давністю та не зняті достроково), враховуючи ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника, з огляду на положення статті 148 КЗпП України відповідач обґрунтовано, відповідно до закону, наказом від 09 грудня 2016 року № 97-к звільнив позивачку із займаної посади.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про законність її звільнення, внаслідок того, що суд не надав належної оцінки тій обставині, що посадова інструкція, яку нібито порушила позивач, містить ознаки підроблення. Окрім цього, суд апеляційної інстанції також неправильно оцінив показання свідків щодо відсутності позивача у робочий час на робочому місці, оскільки такі свідчення спростовуються іншими доказами. Також заявник була обмежена у правовому захисті на засіданні профспілкового комітету, який надав згоду на її звільнення. Відповідач не довів, з яких конкретно підстав звільнено позивача, з огляду на що судом скасовано законне рішення суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу відповідач заперечував проти задоволення касаційної скарги, вважав її необґрунтованою.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 04 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу від 10 жовтня 2014 року № 98-к працювала на посаді завідуючої бібліотеки - філії № 7 КЗ «ЛЦБС» з 10 жовтня 2014 року.

У період її роботи на зазначеній посаді до позивача застосовані дисциплінарні стягнення: наказом від 19 жовтня 2016 року № 50 ОСОБА_1 оголошено догану за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку та посадової інструкції завідуючої Філією; наказом від 03 листопада 2016 року № 51 ОСОБА_1 оголошено догану за неналежне та неякісне виконання посадових обов`язків завідуючої Філією; наказом від 16 листопада 2016 року № 52 ОСОБА_1 оголошено догану за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку.

Зазначені накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 в установленому законом порядку не оскаржила, вони не скасовувалися та не змінювалися.

У подальшому, після застосування до позивача заходів дисциплінарної відповідальності, відповідно до графіка роботи КЗ «ЛЦБС» на осінньо-зимовий період 2016-2017 років у Філії встановлено робочий день працівника з 8:00 до 16:00 год.

01 грудня 2016 року виявлено відсутність на робочому місці ОСОБА_1 протягом робочого часу в бібліотеці Філії без відома керівництва, починаючи з 8:00 год до 9:57 год, у зв`язку із чим відтерміновано початок раніше запланованої перевірки діяльності бібліотеки.

Також виявлено відсутність позивача на своєму робочому місці 05 грудня 2016 року о 8:35 год.

Відповідно до пункту 2.3 посадової інструкції завідуючої Філії позивач під час її роботи на посаді зобов`язана була інформувати по телефону директора в разі виникнення ситуації, коли вона запізнюється на роботу до початку робочого дня або не може прибути на роботу з поважних причин (хвороба, смерть близьких родичів або за форс-мажорними обставинами: аварія, пожежа тощо). Також повинна була отримувати дозвіл від директора КЗ «ЛЦБС» на вибуття з бібліотеки в робочий час з будь-яких питань щодо роботи поза межами бібліотеки, інформувати директора та підлеглих про час виходу, місце знаходження і час, коли планує повернутися на робоче місце.

Пунктом 2.3 зазначеної посадової інструкції встановлено обов`язок позивача дотримуватися виробничої і трудової дисципліни, що відповідає загальним вимогам трудового законодавства.

Із зазначеною інструкцією ОСОБА_1 ознайомлена, про що поставила особистий підпис.

За зверненням організації відповідача у зв`язку з порушеннями позивачем трудової дисципліни рішенням профспілкового комітету КЗ «ЛЦБС» від 09 грудня 2016 року надано дозвіл на звільнення завідуючої Філії ОСОБА_1 за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України - за систематичне невиконання без поважних причин своїх посадових обов`язків, покладених на неї трудовим договором і Правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Зазначене рішення первинної профспілкової організації оскаржене не було та є чинним.

ОСОБА_1 як порушнику трудової дисципліни запропоновано надати відповідні письмові пояснення, які вона надавати відмовилася.

Наказом КЗ «ЛЦБС» від 09 грудня 2016 року № 97-к ОСОБА_1 за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, звільнено за пунктом третім частини першою статті 40 КЗпП України. Із зазначеним наказом позивач ознайомлена 13 грудня 2016 року.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (стаття 147 КЗпП України).

Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

З цієї підстави працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з`ясувати, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України та чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, а також обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність у сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним. При визначенні систематичності як ознаки порушення враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Оцінивши подані сторонами докази, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 свої обов`язки належним чином не виконувала, неодноразово порушувала трудову дисципліну, внаслідок чого до неї застосовані заходи дисциплінарного стягнення.

Відповідно до частини першої статті 151 КЗпП України, якщо протягом року з дня накладення дисциплінарного стягнення працівника не буде піддано новому дисциплінарному стягненню, то він вважається таким, що не мав дисциплінарного стягнення.

Оскільки у зв`язку з систематичним невиконанням ОСОБА_1 трудових обов`язків до неї уже застосовувалося дисциплінарне стягнення догани, що свідчить про систематичне невиконання працівником своїх обов`язків, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Встановивши правомірність проведеного звільнення і відсутність правових підстав для поновлення позивача на роботі, суд апеляційної інстанції правильно відмовив у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які є похідними від вимоги про поновлення на роботі.

Верховний Суд відхиляє посилання заявника на те, що посадова інструкція містить ознаки підробки, оскільки зазначені обставини не встановлено під час судового розгляду та цим доводам надано відповідну оцінку судом апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про порушення її права на участь у засіданні профспілкового комітету також не доводять незаконності рішення суду апеляційної інстанції, оскільки заявником не зазначено, яким чином це впливає на правильність висновків суду.

Посилання заявника на неналежну оцінку судом показань свідків, недоведення відповідачем, з яких правових підстав її було звільнено фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 03 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко