КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року у складі судді Миколаєць І.Ю. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2014 року позивач ПАТ «Таскомбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №ТКФ 16.09.2011 58-2012 від 06 серпня 2012 року в розмірі 821776 грн. 08 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 621 899 грн. 12 коп.; заборгованість за процентами - 147 134 грн. 15 коп.; пеня на суму простроченої заборгованості по процентам - 13 283 грн. 89 коп.; пеня на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту 39 458 грн. 92 коп. та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Позов обґрунтовував тим, що відповідно до умов кредитного договору №ТКФ 16.09.2011 58-2012 від 06 серпня 2012 року, укладеного між ПАТ «Таскомбанк» та ОСОБА_2 , банком надано позичальнику кредит на споживчі потреби в сумі 800 000 грн. п.2.1. кредитного договору, з оплатою процентів за користування кредитом в розмірі 24,0% річних.

Відповідно до п.2.2. кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 05 серпня 2015 року. Видача кредиту підтверджується меморіальним ордером №13064575 від 06.08.2012 року, згідно якого було отримано 800 000 грн.

Згідно з п.5.2. кредитного договору позичальник зобов`язується погасити заборгованість за кредитом перед банком відповідно до п.2.2. цього договору, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом у порядку, передбаченому цим договором.

Станом на 02.09.2014 року зобов`язання позичальника за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним не виконувалося, що призвело до виникнення заборгованості позичальника перед АТ «Таскомбанк» за кредитним договором №ТКФ 16.09.2011 58-2012 від 06 серпня 2012 року.

Згідно з п.3.9. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника (незалежно від настання строку погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентів за користування ним, та/або сум неустойки, передбачені цим договором. Пунктом 6.3. кредитного договору передбачено, що при несплаті позичальником у встановлений п.2.2., п.5.2.1., п.5.2.2. цього договору термін заборгованості по кредиту, процентів по кредиту, а також процентів за неправомірне користування кредитом, банк має право стягнути, а позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної обліком ставки НБУ, що діє з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені до дати припинення цих обставин, та нараховується щоденно.

30 вересня 2016 року позивач збільшив позовні вимоги та зазначав, що умовами вказаного вище кредитного договору передбачено щомісячне нарахування процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Отже, станом на 13.09.2016 року заборгованість відповідачів збільшилася за рахунок нарахування заборгованості за процентами за користування кредитом та пені.

Тому суд просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № ТКФ 16.09.2011 58-2012 від 06 серпня 2012 року у розмірі 1 501 606 грн. 06 коп., з яких: заборгованість по тілу кредиту - 521 899 грн. 12 коп.; заборгованість за процентами - 473 393 грн. 55 коп.; пеня на суму простроченої заборгованості за процентами - 155 798 грн. 60 коп.; пеня на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту - 250 514 грн. 79 коп.

Також просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед АТ «Таскомбанк» за кредитним договором, між банком та ОСОБА_1 06 серпня 2012 року укладено договір поруки №Т19.09.2011 П 58-2012.

Пунктом 2.1. договору поруки передбачено, що поручитель поручається за виконання боржником усіх зобов`язань, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, у тому числі: повертати кредитору кредит у розмірі 800 000 гривень, у терміні визначеному основним договором та додатком №1 до основного договору, але в будь-якому випадку не пізніше 05 серпня 2015 року; щомісяця сплачувати кредитору проценти за користування кредитом у розмірі - 24,0% річних та в терміни, визначені Основним договором та Додатком №1 до основного договору.

Відповідно до п.3.1. боржник та поручитель відповідають перед кредитором за порушення обов`язків, перелічених у статті 2 цього договору, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

За п.3.2. передбачена п.3.1. ст.3 цього договору відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання будь-якого з зобов`язань, зазначених у п.2.1. ст.2 цього договору.

Згідно з п.2.1.3. у випадках, передбачених основним договором або законодавством України, у строк не пізніше 30 календарних днів з дати пред`явлення відповідної вимоги достроково (до настання термінів або строків повернення/сплати, зазначених у п.2.1. цього договору), повернути кредитору кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов`язки, що виникають з основного договору.

Зазначав, що про наявну заборгованість за кредитним договором поручитель ОСОБА_1 повідомлявся вимогою за вихідним №1470 від 10.09.2014 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором ТКФ 16.09.2011 58-2012 від 06.08.2012 року у розмірі: заборгованість за тілом кредиту - 621899 грн. 12 коп., заборгованість за відсотками - 473393 грн. 55 коп., пені на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту - 100 000 грн., пені на суму простроченої заборгованості по відсотках - 50 000 грн.

У задоволенні вимог щодо стягнення пені в іншому розмірі відмовлено.

Стягнуто солідарно з: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Таскомбанк» судовий збір у розмірі 3 654 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст.3, 509, 627 ЦК України, засад справедливості, добросовісності та розумності.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору №ТКФ 16.09.2011 58-2012 від 06 серпня 2012 року, укладеного між ПАТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_2 , банком надано позичальнику кредит на споживчі потреби в сумі 800 000 грн. (а.с.6-14), п.2.1. кредитного договору, з оплатою процентів за користування кредитом в розмірі 24,0% річних.

За п.2.2. кредитного договору кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 05 серпня 2015 року. Видача кредиту підтверджується меморіальним ордером №13064575 від 06.08.2012 року, згідно якого було отримано 800 000 грн.

Згідно з п.5.2. Кредитного договору позичальник зобов`язується погасити заборгованість за кредитом перед банком відповідно до п.2.2. цього договору, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом у порядку передбаченому цим договором.

Станом на 02.09.2014 року зобов`язання позичальника за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користування ним не виконується, що призвело до виникнення заборгованості позичальника перед АТ «Таскомбанк» за кредитним договором №ТКФ 16.09.2011 58-2012 від 06 серпня 2012 року.

Відповідно до п.3.9. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника (незалежно від настання строку погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентів за користування ним, та/або сум неустойки, передбачені цим договором.

Пунктом 6.3. кредитного договору передбачено, що при несплаті позичальником у встановлений п.2.2., п.5.2.1., п.5.2.2. цього договору термін заборгованості по кредиту, процентів по кредиту, а також процентів за неправомірне користування кредитом, банк має право стягнути, а позичальник сплачує банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної обліком ставки НБУ, що діє з дати виникнення обставин, що є підставою для застосування пені до дати припинення цих обставин, та нараховується щоденно.

Судом встановлено, що 30 вересня 2016 року засобами поштового зв`язку банк збільшив позовні вимоги, зазначав, що умовами вказаного вище кредитного договору передбачено щомісячне нарахування процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Отже, станом на 13.09.2016 року заборгованість відповідачів збільшилася за рахунок нарахування заборгованості за процентами за користування кредитом та пені. Тому заборгованість за кредитним договором № ТКФ 16.09.2011 58-2012 від 06 серпня 2012 року становила 1 501 606 грн. 06 коп., з яких:

- заборгованість по тілу кредиту - 521 899 грн. 12 коп.;

- заборгованість за процентами - 473 393 грн. 55 коп.;

- пеня на суму простроченої заборгованості по процентам - 155 798 грн. 60 коп.;

- пеня на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту - 250 514 грн. 79 коп.

Пунктом 2.1. договору поруки передбачено, що поручитель поручається за виконання боржником усіх зобов`язань, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому, у тому числі: повертати кредитору кредит у розмірі 800 000 гривень, у терміні визначеному основним договором та додатком №1 до основного договору, але в будь-якому випадку не пізніше 05 серпня 2015 року; щомісяця сплачувати кредитору проценти за користування кредитом у розмірі - 24,0% річних та в терміни, визначені Основним договором та Додатком №1 до основного договору.

За п.3.1. боржник та поручитель відповідають перед кредитором за порушення обов`язків, перелічених у статті 2 цього договору, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Згідно з п.3.2. передбачена п.3.1. ст.3 цього договору відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання будь-якого з зобов`язань, зазначених у п.2.1. ст.2 цього договору.

Відповідно до п.2.1.3. у випадках, передбачених основним договором або законодавством України, у строк не пізніше 30 календарних днів з дати пред`явлення відповідної вимоги достроково (до настання термінів або строків повернення/сплати, зазначених у п.2.1. цього договору), повернути кредитору кредит, сплатити проценти за користування ним і виконати інші обов`язки, що виникають з основного договору. Про наявну заборгованість за кредитним договором поручитель ОСОБА_1 повідомлявся вимогою за вихідним №1470 від 10.09.2014 року.

Як вбачається зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як встановлено судом, відповідачі належним чином не виконують передбачені договором зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість. На момент розгляду справи заборгованість відповідачем перед банком не була погашена.

Згідно з ч.1 ст.549, ч.1 ст.550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом ч.3 ст.551 ЦК України суд має право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір у тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через її неспівмірність з розміром основного зобов`язання.

Розмір заборгованості та штрафних санкцій (розмір неустойки), їх співмірність, обставини, які дають суду право застосувати або не застосувати ч.3 ст.551 ЦК України, є фактичними обставинами справи, встановлення яких судом є обов`язковою умовою при розгляді справи та ухваленні судового рішення у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 04 вересня 2014 року (справа №6-100цс14), ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Отже, суд може з власної ініціативи застосувати ч.3 ст.551 ЦК України до вимог про стягнення пені, за умови, що розмір нарахованої пені значно перевищує розмір збитків.

При цьому, встановивши, що розмір пені значно перевищує розмір основного боргового зобов'язання за Кредитним договором з відсотками необхідно застосувати до спірних правовідносин положення ч.3 ст.551ЦК України та зменшити розмір пені.

При цьому, визначення граничного розміру пені залишається на розсуд суду з урахуванням дотримання критеріїв, що визначені у ч.3 ст.551 ЦК України.

З огляду на вищенаведене та з врахуванням положень ст.ст.3, 509, 627 ЦК України та засади справедливості, добросовісності та розумності, суд вірно вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі заборгованіості за тілом кредиту - 621899 грн. 12 коп., заборгованість за відсотками - 473393 грн. 55 коп., пені на суму простроченої заборгованості по тілу кредиту 100000 грн., пені на суму простроченої заборгованості за відсотками - 50000 грн.

Щодо стягнення з відповідача комісії банку за оплату судового збору, то суд вірно вважав необхідним відмовити в цій частині, оскільки така вимога не відноситься до судових витрат.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: