Дата документу 06.09.2019 Справа № 320/1729/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №320/1729/19 Головуючий у 1 інстанції: Юрлагіна Т.В.
Провадження № 22-ц/807/2267/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював водієм автотранспортних засобів в ПАТ «Запоріжжяобленерго». 06.04.2018 року його було звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору на підставі п.3 ст.38 КЗпП України.

У день звільнення розрахунок з ним не був проведений. Згідно отриманої ним довідки від 06.04.2018 року відповідач має перед ним заборгованість у нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 63171,52 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду №320/5304/18 від 30.08.2018 року стягнуто з відповідача на його користь заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 63171,52 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07.04.2018 року по 06.07.2018 року у розмірі 17764,90 грн., відрахувавши податки та інші обов`язкові платежі. Заборгованість з виплати заробітної плати була виплачена відповідачем лише 28.12.2018 року.

Вважав, що за період з 07.07.2018 року по грудень 2018 року за 121 робочий день відповідач має сплатити йому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 36433,10 грн. (середньоденний заробіток 301,10 грн. * 121 робочий день).

На підставі зазначеного просив стягнути з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 36433,10 грн., відрахувавши з цієї суми податки а інші обов`язкові платежі, стягнути з відповідача судовий збір в сумі 768,40 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 36433,10 грн., відрахувавши податки та інші обов`язкові платежі, а також судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Запоріжжяобленерго» подало апеляційну скаргу, в якій, зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що середній заробіток за затримку рахунку є заробітною платою і його стягнення не обмежується будь-якими строками, та, посилаючись на пропуск строку звернення до суду, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що заборгованість з виплати заробітної плати остаточно була виплачена йому 28.12.2018 року. Тому позовна заява від 04.03.2019 року є такою, що подана в межах трьохмісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 липня 2019 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 05 вересня 2019 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції визнав виходив з обґрунтованості вимог позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку із ним при звільненні, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів, та дотримання позивачем передбаченого законодавством строк звернення до суду.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач був прийнятий до ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаду водія автотранспортних засобів (а.с.7-8).

06.04.2018 року ОСОБА_1 було звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, умов колективного та трудового договору на підставі п.3 ст.38 КЗпП України.

Відповідно до наданого ПАТ «Запоріжжяобленерго» повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні № 103 від 06.04.2018 року, ОСОБА_1 нараховано суму до виплати в розмірі 63171 грн. 52 коп. (а.с.7).

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30.08.2018 року у справі №320/5304/18 позов ОСОБА_1 до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення нарахованої, але не виплаченої суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у розмірі 63171 гривні 52 копійки, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07.04.2018 року по 06.07.2018 року у розмірі 17764 гривні 90 копійок, відрахувавши податки та інші обов`язкові платежі (а.с.10-11).

Відповідно до ст.ст. 47, 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судом на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що у день звільнення в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України позивачу виплата заробітної плати у повному обсязі не була здійснена.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість з виплати заробітної плати виплачено відповідачем 28 грудня 2018 року, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача (а.с.12).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки остаточний розрахунок з позивачем був проведений підприємством лише 28.12.2018р., тому ОСОБА_1 в силу вимог ст. ст. 116-117 КЗпП України має право на стягнення ПАТ "Запоріжжяобленерго" середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 36433 грн. 10 коп.

Відповідно до положень ст. 34 Закону України "Про оплату праці" та ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Порядок та підстави компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати регулюється Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", з метою реалізації якого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Відповідно до п. 4 вказаного Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Врахувавши вказані нормативні акти, якими унормовано підстави та порядок обчислення суми компенсації, суд першої інстанції правильно визнав наявність у позивача права на таку компенсацію та обґрунтовано здійснив її розрахунок у сумі 36433 грн. 10 коп.

ПАТ «Запоріжжяобленерго» доказів на спростування розрахунку не надано.

В апеляційній скарзі ПАТ «Запоріжжяобленерго» посилалось на пропуск позивачем тримісячного строку для звернення з позовом до суду.

Вказані доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущений без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-1626цс17.

Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається із роз`яснень, що містяться в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Таке ж роз`яснення цієї норми права, окрім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статі 117 цього кодексу.

Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що за рішенням суду остаточно позивачу кошти виплачені 28.12.2018 року, про що позивач дізнався у вказану дату, оскільки кошти прийшли йому на картковий рахунок, що підтверджується випискою по рахунку, а до суду позивач звернувся 04.03.2019 року, тобто у встановлений законодавством тримісячний строк.

Отже, посилання відповідача у скарзі на пропуск позивачем строку на звернення до суду з позовом є безпідставним.

Твердження ПАТ «Запоріжжяобленерго» про те, що станом на 20 листопада 2018 року була сплачена вся заробітна плата, яка стягнута за рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року, а після цієї дати сплачувались інші платежі за вказаним рішенням суду, не підтверджені належними доказами (платіжними документами з призначенням платежу) та спростовуються випискою АТ КБ «ПриватБанк» по особовому рахунку ОСОБА_1 , в якій в графі «Деталі операції» за період з 22 листопада 2018 року по 22 лютого 2019 року зазначено «Зарплата, Запоріжжяобленерго».

Вказані докази не були надані відповідачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанцій.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 09 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 06 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: