ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 545/528/17

провадження № 61-30282св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року, ухвалене у складі судді Цибізової С. А., та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Триголова В. М., Карпушина Г. Л., Кузнєцової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 1 грудня 2007 року між банком і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 6 300 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 36% річних за користування кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії карти.

Підписанням адресованої банку заяви ОСОБА_1 засвідчила свою згоду на те, що ця заява разом із Умовами і правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банка складає між нею і банком договір про надання банківських послуг.

На виконання цього договору відповідач отримала кредитну карту «Універсальна» № НОМЕР_1 .

Приєднавшись до Умов і правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 надала згоду на зміну банком у односторонньому порядку розміру кредитного ліміту та тарифів, зокрема, розміру процентів за користування кредитом.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що відповідач не виконує зобов`язання з погашення кредитної заборгованості і станом на 31 січня 2017 року має заборгованість у розмірі 48 253,47 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 6 306,64 гривень, заборгованість за процентами - 36 372,86 гривень, заборгованість за пенею і комісією - 2 800 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 2 273,97 гривень (процентна складова).

За таких обставин позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 48 253,47 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки зазначені в їх обґрунтування обставини не узгоджуються із поданими доказами.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено, заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У серпні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просило заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій при вирішені справи не дотрималися вимог цивільного процесуального законодавства, розглянули справу формально і не встановили обставин, які мають значення для її правильного вирішення.

На думку заявника, встановивши, що додані до позовної заяви докази і її зміст та доводи не узгоджуються, суд першої інстанції повинен був залишити позов без руху і надати позивачу час для подання інших доказів.

Вважає, що суди, незважаючи на подання банком заяви про розгляд справи за відсутності його представника, не могли вирішувати справу та повинні викликати його для надання особистих пояснень і запропонувати подати інші докази.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 1 грудня 2007 року ОСОБА_1 підписала заяву позичальника, адресовану АТ КБ «ПриватБанк».

Згідно з цією заявою, банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 769 гривень на строк 10 місяців з 1 грудня 2007 року по 1 жовтня 2008 року включно зі сплатою 0,01% на місяць за користування кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 гривень та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 гривень.

Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти, винагороди і комісії в зазначені у заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» СТАНДАРТ) строки.

Погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами у розмірі 76,94 гривень, які необхідно вносити у період з 21 по 28 числа відповідного місяця. Вказаний платіж спрямовується на погашення заборгованості за кредитом, процентами, винагородою, комісією та іншими витратами згідно з Умовами.

Для виконання зобов`язань банк відкриває позичальнику рахунок № НОМЕР_2 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості за кредитом, процентами, винагородою та іншими платежами.

Також у заяві зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із повернення кредиту він сплачує банку пеню, розмір якої визначений у пункті 5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, за кожний день прострочення. Також зазначено, що процентна ставка за користування кредитом може змінюватися у порядку, визначеному пунктом 3.3 зазначених Умов.

Оцінивши доданий до позовної заяви примірник Умов і правил надання банківських послуг, суди встановили, що у пункті 5.1 зазначено про право банка зупиняти або відмовляти у продовженні дії карти, а у пункті 3.3 - про те, що підписання договору є прямою та безумовною згодою позичальника із розміром кредитного ліміту, установленого банком.

Зі змісту позовної заяви суди встановили, що АТ КБ «ПриватБанк» в обґрунтування вимог про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості у загальному розмірі 48 253,47 гривень послалося на укладення з нею 1 грудня 2007 року договору про надання кредита у сумі 6 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну карту «Універсальна» № НОМЕР_1 зі сплатою 36% на рік за користування кредитом і з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти, - липень 2018 року.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Невиконання цих процесуальних дій унеможливлює ухвалення законного і обґрунтованого рішення у справі.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України у тій же редакції кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Суди попередніх інстанцій дослідили зміст позовної заяви і оцінили додані до неї докази та встановили, що заява позичальника від 1 грудня 2007 року не містить відомостей, на які посилається позивач, тобто вимоги АТ КБ «ПриватБанк» не узгоджуються із укладеним з ОСОБА_1 договором.

Оскільки обов`язок з доказування обставин, якими обґрунтований позов, покладається на позивача і банк укладення із відповідачем кредитного договору на суму 6 300 гривень з видачею кредитної карти «Універсальна» № НОМЕР_1 не довів, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Доводи заявника про те, що суд першої інстанції, встановивши, що додані до позовної заяви докази і її зміст не узгоджуються, повинен залишити позов без руху і надати позивачу час для подання інших доказів, касаційний суд відхиляє.

Так, правові підстави для залишення позовної заяви без руху визначалися статтею 121 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій. Відповідно до цієї статті суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху у разі її подання без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або у разі несплати судового збору.

Статтями 119 і 120 ЦПК України у тій же редакції встановлено вимоги до змісту і форми позовної заяви, а також закріплено обов`язок позивача надати копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Відповідність поданих позивачем доказів змісту позовної заяви на стадії відкриття провадження у справі судом не перевіряється, оскільки ці обставини підлягають встановленню під час розгляду справи по суті.

З огляду на таке доводи заявника про обов`язок суду залишити позов без руху і надати позивачу час для подання інших доказів не ґрунтуються на положеннях цивільного процесуального законодавства.

Твердження заявника про те, що суди, незважаючи на подання банком заяви про розгляд справи за відсутності його представника, повинні викликати представника для надання особистих пояснень і запропонувати йому подати інші докази, касаційний суд вважає помилковими.

Згідно зі статтею 188 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заявляючи таке клопотання, учасник справи реалізує свої процесуальні права на власний розсуд, тому перешкод у розгляді справи за умови подання відповідного клопотання у судів попередніх інстанцій при немає.

Крім того, статтями 10, 11 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню сторонами підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (стаття 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Цивільне процесуальне законодавство не передбачає право суду збирати докази, які стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Таким чином, обов`язок довести обставини, якими обґрунтований позов, покладається виключно на позивача, тому у разі подання ним клопотання про розгляд справи за його відсутності суд розглядає справу за наявними доказами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Сокуренком Євгеном Сергійовичем, залишити без задоволення.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов