Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

місто Київ

справа № 621/834/16-ц

провадження № 61-31579св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Піддубного Р. М., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у квітні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у подальшому уточненим, про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини з ОСОБА_3 з листопада 1990 року до дня його смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Змієві Харківської області у віці 58 років помер ОСОБА_3

ОСОБА_1 тривалий час проживала разом з ОСОБА_3 , вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, у зв`язку з чим вважає, що були справжньою сім`єю. Після смерті чоловіка, вона залишилась проживати в його квартирі, однак син з невісткою вигнали її з квартири, зламали двері. Крім того, стали обвинувачувати її у викраденні грошових коштів, які належали померлому, хоча вони мали спільний бюджет і ці кошти були витрачені нею на організацію поховання чоловіка.

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не проживали однією сім`єю. ОСОБА_3 за життя не визнавав ОСОБА_1 своєю дружиною, наміру одружитися з нею не мав, вони були чужими людьми. Її особистих речей у квартирі відповідач не бачив. Одночасно ОСОБА_2 не заперечував проти того, що ОСОБА_1 була присутня на сімейних святах, займалася похованням ОСОБА_3 . Після смерті батька він вигнав ОСОБА_1 , яка проживала в квартирі батька, почав там проживати зі своєю дружиною.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_3 та жінки ОСОБА_1 без шлюбу з 01 січня 2004 року до дня смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що оскільки до 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України, нормами якого визнавався лише шлюб, який укладений у державних органах реєстрації актів громадського стану, а відносини ОСОБА_3 та ОСОБА_1 носили тривалий характер, до дня смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому встановлення факту проживання однією сім`єю без укладення шлюбу можливо лише з 01 січня 2004 року. Дослідженими доказами підтверджується, що в період часу з 01 січня 2004 року і до дня смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 проживали в квартирі АДРЕСА_1 як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, в цей період вони вели спільне господарство, жоден з них не перебував у шлюбі з іншою особою.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд зазначив, що матеріали справи свідчать, що із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, окрім сторін у справі, звернулась сестра померлого ОСОБА_4 , яка до участі у розгляді справи залучена не була. Розгляд справи за відсутності осіб, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, є порушенням основних засад судочинства, встановлених статтею 129 Конституції України, оскільки він позбавляє таких осіб реальної можливості здійснювати право захисту своїх прав, а суд - можливості повного та всебічного дослідження обставин справи на засадах змагальності.

Враховуючи, що рішення у цій справі може вплинути на обсяг спадкового майна, а суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями залучення до участі у справі осіб, які не були стороною у справі, то апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у лютому 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року, залишити в силі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що апеляційний суд неправильно застосував до спірних правовідносин правила статті 74 СК України, не врахував, що спір про спадкування судом не розглядався, до участі у справі як відповідача залучено спадкоємця першої черги, а тому відсутні підстави для залучення до участі у справі спадкоємців наступних черг. На переконання заявника апеляційний суд дійшов помилкових висновків про характер спірних правовідносин та належним чином не проаналізував, що між сторонами виник спір щодо майна, набутого під час проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив в межах доводів та вимог касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Зміїв Харківської області у віці 58 років помер ОСОБА_3 .

За життя ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 був зареєстрований у зазначеній квартирі з 12 січня 1979 року.

Згідно з актом обстеження від 14 квітня 2016 року, складеного депутатом Комсомольської селищної ради Кишинським В. М., у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_1 сумісно проживала з ОСОБА_3 з листопада 1990 року однією сім`єю, вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Починаючи з 1998 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали в квартирі ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . На момент їх переїзду у зазначену квартиру в ній проживав хворий батько ОСОБА_3 , який потребував постійного нагляду та медичного обслуговування, яке забезпечувала ОСОБА_1 , маючи медичну освіту. ОСОБА_7 помер у 2005 році, після чого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 продовжували жити разом у цій квартирі.

Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_1 розірвала шлюб з ОСОБА_8 27 березня 1990 року, про що Вовчанським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис № 40.

Між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 шлюб розірвано 25 червня 1982 року, про що в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено відповідний запис Зміївським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківської області.

ОСОБА_3 був ветераном праці, інвалідом другої групи, учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

ОСОБА_1 брала участь у похованні ОСОБА_3 , що підтверджується копіями товарного чеку від 11 квітня 2016 року № 3102 про придбання ритуальних атрибутів, накладної від 12 квітня 2016 року № 271 про замовлення поминального обіду.

Оцінка аргументів касаційної скарги

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував, що підставою для відмови у задоволенні позову було встановлення апеляційним судом осіб, які не були залучені до участі у справі, проте, за висновками апеляційного суду, рішення у цій справі стосуватиметься їх прав та інтересів.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (стаття 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1261-1262 ЦК України).

Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Встановивши, що із заявою про прийняття спадщини звернувся спадкоємець першої черги, яким є син спадкодавця, то право на спадщину у сестри спадкодавця не виникло. Зважаючи на наведене, ОСОБА_4 не є належним відповідачем у справі, а тому відсутні правові підстави для відмови у задоволенні позову у зв`язку з незалученням спадкоємця другої черги, за наявності спадкоємця першої черги, який звернувся із заявою про прийняття спадщини у встановленому порядку та строки. Незалучення до участі у справі третіх осіб не є безумовною підставою для скасування рішення у справі. Верховний Суд також врахував, що ОСОБА_4 не зверталася до суду першої інстанції із заявою про вступ у справу як третя особа, не оскаржувала рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку.

Щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції

В оцінці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції Верховний Суд врахував, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, обґрунтовуючи позовні вимоги лише тим, що вона та ОСОБА_3 тривалий час проживали однією сім`єю.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 не повідомила та не довела порушення її прав, не визначила, яким чином встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу поновить її порушені права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в

будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, до майна, що було набуте під час проживання осіб однією сім`єю, застосовуються положення сімейного законодавства, які регулюють правові відносини з приводу права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 234 ЦПК України 2004 року окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 256 ЦПК України 2004 року до справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відносяться, зокрема, справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Аналіз наведених положень Закону дозволяє зробити висновок про те, що встановлення певних фактів має своєю метою підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У розглядуваній справі вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачем висунута без зазначення конкретної правової мети. ОСОБА_1 не заявляла вимоги про визнання майна, яке входить до складу спадщини, об`єктом права спільної сумісної власності, щодо визначення правового статусу нерухомого майна.

За правилом статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Таким чином встановлення факту проживання позивача однією сім`єю зі спадкодавцем не пов`язуватиметься із наданням позивачу права на спадкування за наявності спадкоємця першої черги, який прийняв спадщину, у зв`язку з чим особа, з якою спадкодавець перебував у фактичних шлюбних відносинах, до спадкування не закликається.

Відповідно до статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, тобто вирішення питання про встановлення факту спільного проживання сторін є можливим та є доцільним у випадку вирішення спору з приводу визнання спірного нерухомого майна спільним сумісним майном, однак позовні вимоги позивача не містили таких вимог.

Таким чином, у встановленні факту, з урахуванням принципу ефективності способу судового захисту, необхідно відмовити. ОСОБА_1 , пред`являючи позов, належним чином не обґрунтувала та не довела, що встановлення зазначеного факту проживання однією сім`єю поновить будь-які її порушені права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року, рішення Апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко