Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 753/1297/18

провадження № 61-3430св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фонд соціального страхування України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва, у складі судді Заставенко М. О., від 26 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В., від 10 січня 2019 року.

Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду соціального страхування України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він з 1991 року працював у Фонді соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, тривалий час займаючи керівні посади, зокрема з 2003 року по 2011 року він був заступником директора. 29 грудня 2017 року його звільнили з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Вважав своє звільнення таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства. У зв`язку з проведенням реорганізації шляхом злиття Фондів всіх працівників

з 01 серпня 2017 року відповідно до пункту 6 статті 36 КЗпП України переведено до Фонду соціального страхування України. 12 вересня

2017 року правлінням Фонду соціального страхування України прийнято постанову № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», видано наказ № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці». Представником управління по роботі з персоналом відповідача ОСОБА_2 одночасно всіх працівників виконавчої дирекції Фонду в усній формі було ознайомлено зі змістом вказаного наказу. Позивач вказав, що про звільнення належним чином не був попереджений, письмових повідомлень про зміни в організації виробництва і праці він не отримував. Він сумлінно та професійно виконував покладені на нього трудовим договором обов`язки та правила внутрішнього трудового розпорядку. Він персонально не отримував письмове попередження про виключення із штатного розпису посади, яку він займає, та про його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Крім того, відповідач не запропонував йому іншої роботи в Фонді, у той час після 26 жовтня 2017 року відповідач продовжував прийом на роботу працівників за наявними вакансіями. Вважав, що його освітній рівень та перелік посад, які він займав протягом 26 років роботи у Фонді соціального страхування, відсутність за цей період зауважень до виконання ним своїх посадових обов`язків та дисциплінарних стягнень свідчать про те, що він мав переважне право бути залишеним на роботі у зв`язку із скороченням штату.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати його звільнення з роботи незаконним, скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року узадоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій відповідача при його звільненні, а також порушення його трудових прав.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що наявні у позивача вакантні посади не могли бути запропоновані позивачу, оскільки вони не відповідають його спеціальності та професії. Позивач не був та не є членом профспілки. Також суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги про переважне право позивача на залишення на роботі, посилаючись на відсутність працівників, які продовжували б роботу на такій же посаді та відсутність підстави для оцінки переважного права позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не перевірили причини скорочення чисельності штату працівників, не взяли до уваги, що зміни обсягів або функціональних обов`язків Фонду не відбулось. Суди не звернули увагу на те, що позивач має переважне право на залишення на роботі. Відповідач не запропонував йому вакантну посаду головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи. Позивач стверджує, що не був попереджений за два місяці до наступного вивільнення, а його підпис в наказі від 26 жовтня 2017 року є підробленим. Суд першої інстанції позбавив його можливості реалізувати право на правову допомогу.

До Верховного Суду надійшли пояснення та додаткові пояснення до касаційної скарги, які не можуть бути прийняті судом до розгляду, оскільки подані поза межами строку на касаційне оскарження.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу Фонд соціального страхування України просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

13 травня 2019 року справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

28 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про прийняття його на посаду головного спеціаліста відділу методології та аналізу тимчасової непрацездатності департаменту експертизи тимчасової непрацездатності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у порядку переведення з виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 01 серпня 2017 року

(т. 1, а. с. 156).

Наказом від 01 серпня 2017 року № 222-к ОСОБА_1 був прийнятий на посаду головного спеціаліста відділу методології та аналізу тимчасової непрацездатності департаменту експертизи тимчасової непрацездатності Фонду соціального страхування України (т. 1, а. с. 50).

Постановою правління Фонду соціального страхування України

від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджена

з 01 січня 2018 року гранична чисельність працівників Фонду у кількості

5 192 штатних одиниці, у тому числі гранична чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць (т. 1, а. с. 75).

Постановою правління Фонду соціального страхування України

від 10 жовтня 2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджена структура робочих органів виконавчої дирекції Фонду згідно з додатком 1 та структура виконавчої дирекції Фонду згідно з додатком 2, яка вводиться в дію з 01 січня 2018 року. 31 жовтня 2017 року затверджено відповідний штатний розпис, в якому відсутній департамент експертизи тимчасової непрацездатності, підлягають скороченню 9 посад, у тому числі посада, яку обіймав позивач (т. 1, а. с. 77-91).

Гранична чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду станом

на 31 жовтня 2017 року становила 267 штатних одиниць (облікова чисельність становила - 260 осіб), станом на 01 січня 2018 року - 188 штатних одиниць (т. 1, а. с. 92-93).

Наказом виконавчої дирекції Фонду від 26 жовтня 2017 року № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці» з 01 січня 2018 року введено в дію зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, до 01 листопада 2017 року зобов`язано провести персональне попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду під особистий підпис з 01 січня 2018 року (згідно з додатком).

26 жовтня 2017 року ОСОБА_1 ознайомлений під особистий підпис з наказом від 26 жовтня 2017 року № 603 про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників

(т. 1, а. с. 95-99).

Наказом від 22 грудня 2017 року ОСОБА_1 звільнений з посади головного спеціаліста відділу методології та аналізу тимчасової непрацездатності департаменту експертизи тимчасової непрацездатності Фонду соціального страхування України з 29 грудня 2017 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1, а. с. 42).

ОСОБА_1 має вищу освіту, що підтверджується копією диплому Київського медичного інституту та має кваліфікацію лікаря гігієніста епідеміолога (т. 1, а. с. 154).

На час попередження позивача про наступне вивільнення і до його звільнення з роботи в Фонді були вакантні посади: заступника директора виконавчої дирекції Фонду, директора департаменту юридичної роботи, заступника начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу правового забезпечення представництва Фонду департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту, головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організації роботи, на які приймались фахівці в сфері права, економіки, обліку і аудиту та менеджменту (т. 1, а. с. 111,

189-191).

Відповідач не пропонував позивачу вказані вакантні посади, оскільки вони не відповідають його спеціальності та професії.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частини друга, третя статті 42 КЗпП України визначають обставини, які мають враховуватись в разі вирішенні питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки в установі дійсно мало місце скорочення чисельності штату (що належить до компетенції самої установи) із 267 до 188 посад, що відповідає положенням частини першої статті 40 КЗпП України. Під час вивільнення позивача у роботодавця були відсутні вакантні посади, які відповідають професії чи спеціальності позивача, також були відсутні вакансії, які позивач міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, а отже, порушень статті 49-2 КЗпП України не встановлено.

Посилання у касаційній скарзі на те, що позивач мав законні підстави щодо надання йому переважного права на залишення на роботі, проте роботодавець взагалі не розглядав можливості реалізації переважного права позивача на залишення на роботі, є безпідставними, оскільки при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

З наведеного можна зробити висновок, що спочатку підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці всіх працівників, які займають таку ж, як скорочувана посада, і виконують таку ж роботу на підприємстві, в установі, організації. При умові рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці таких працівників вирішується питання про те, хто із працівників має переважне право на залишення на роботі. Тобто порівняння продуктивності праці і кваліфікації працівників має проводитись на початку процедури скорочення та до попередження конкретного працівника про наступне вивільнення.

Процедура визначення кваліфікації та продуктивність праці працівників, а також процедура визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, законодавчо не визначена. Проте, враховуючи що потреба у визначені (оцінці) наявності такого права виникає при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченні чисельності штату працівників, яке ініціюється роботодавцем, тому створити умови та провести таку оцінку повинен роботодавець.

Встановивши відсутність працівників, які б продовжували роботу у Фонді на такій самій посаді, суди дійшли обґрунтованих висновків про відсутність порушень роботодавцем при звільнені позивача положень статті 42 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги, які у своїй більшості є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким судом надана належна правова оцінка не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович