Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 334/9037/14-ц

провадження № 61-31338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради,

третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Валерій Михайлович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка Валерія Михайловича та ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2017 року у складі судді Колесник С. Г. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В. М., про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на квартиру та зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивовано тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Зазначала, що 23 квітня 2010 року вона під впливом обману підписала довіреність, згідно з якою уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та інше) належну їй квартиру. 11 травня 2010 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири зі ОСОБА_4 , який 11 червня 2010 року згідно з договором перепродав її ОСОБА_5

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 190, частинами першою, третьою статті 357 КК України та призначено відповідне покарання.

Посилаючись, на те, що указана квартира вибула з її володіння поза її волею, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд: визнання недійсною довіреність від 23 квітня 2010 року, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченком В. М., зареєстровану в реєстрі за № 902, видану нею на ім`я ОСОБА_3 , визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , витребувати з володіння ОСОБА_5 зазначену квартиру, визнати за нею право власності та зобов`язати Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості за нею.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Витребувано із володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 Визнано право приватної власності на вказану квартиру за первинним її власником - ОСОБА_1 Зобов`язано реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2016 року касаційні скарги ОСОБА_1 та заступника прокурора Запорізької області задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними довіреність від 23 жовтня 2010 року, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченком В. М., зареєстровану в реєстрі за № 902, видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 травня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Витребувано з володіння ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 Визнано право приватної власності на указану квартиру за первинним її власником - ОСОБА_1 Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, у розмірі 5 400 грн. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підписання довіреності від 23 квітня 2010 року ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , згідно якої позивач уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та інше) належною їй квартирою, було вчинено під впливом шахрайських дій ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , що підтверджено вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2014 року, і ця угода не відповідала волі позивача, і не була вільною, тому з цих підстав довіреність є недійсною.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , недійсним, суд виходив з незаконності оформлення довіреності на ім`я ОСОБА_3 , що свідчить про

відсутність у відповідача належного обсягу правоздатності та виключає саму можливість укладання останнім будь-яких угод з відчуження майна на законних підставах. Водночас ОСОБА_4 , не набувши на законних підставах права власності на спірну квартиру, відчужив її ОСОБА_5 . Позовні вимоги в частині зобов`язання Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради щодо зобов`язання скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_5 на указану квартиру та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належного та допустимого доказу, що відповідач порушив або не визнає права позивача. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає реєстрації за власником, а також скасування попередньої реєстрації, тому вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2017 року у цій справі змінено в частині розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5 400 грн, з кожного по 1 800 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції вірно встановив, що квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння власника квартири ОСОБА_1 поза її волею, тому зазначене нерухоме майно підлягає витребуванню на користь останньої.

Відповідно до пункту 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. У порушення зазначених вимог, суд першої інстанції стягнув з відповідачів солідарно на користь позивача судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 5 400 грн. При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що такі порушення призвели до неправильного розподілу судових витрат, тому на підставі статті 88 ЦПК України 2004 року змінив рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, відповідно до якого з відповідачів стягнув на користь позивача судові витрати у розмірі 5 400 грн, з кожного по 1 800 грн.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В. М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати указані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінки обставинам, викладеним у позовній заяві, якими обґрунтовуються вимоги. Згідно з вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2014 року у справі № 334/2265/14к ОСОБА_1 23 квітня 2010 року звернулась до нього за посвідченням довіреності № 902 на ім`я ОСОБА_3 щодо розпорядження належною позивачці квартирою у м. Запоріжжя. Встановлено, що ОСОБА_1 , посвідчуючи довіреність повністю довіряла ОСОБА_3 Довіреність підписана позивачем власноруч, що свідчить про те, що остання зі змістом довіреності була ознайомлена, правові наслідки підписання довіреності були зрозумілі. Вказував на те, що суди попередніх інстанцій зазначили, що вироком встановлено, що шахраї мали можливість реалізувати свій злочинний намір використавши вразливий психологічний стан ОСОБА_1 , яка є інвалідом дитинства, страждає на розумову відсталість та не здатна у повній мірі усвідомлювати наслідки своїх дій. Такі висновки судів попередніх інстанцій спростовуються матеріалами цивільної справи, у якій є кілька довіреностей на представників у цій справі, тому можна зробити висновок, що позивач достатньо розуміє та усвідомлює наслідки вчинення правочинів на представництво інтересів. Самі по собі шахрайські дії по відношенню до ОСОБА_1 не можуть свідчити про відсутність у позивача волі на вчинення правочину, оскільки у результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. При шахрайстві потерпілий переконаний у тому, що він розпоряджається майном за власного волею, у своїх інтересах або принаймні не на шкоду цим інтересам.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Зазначав про те, що задовольняючи позов ОСОБА_1 Ленінський районний суд м. Запоріжжя, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналася після ухвалення вироку суду відносно ОСОБА_3 , а саме 18 серпня 2014 року, а позов подала 22 вересня 2014 року, тобто у межах позовної давності. Таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли у результаті неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування судами норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, оскільки у травні 2012 року була подана позовна заява ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка В. М. про визнання дій протиправними, про визнання довіреності недійсною. Згодом позивач уточнила позовні вимоги та додатково просила витребувати спірну квартиру з незаконного володіння ОСОБА_5 Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 травня 2014 року провадження у справі було зупинено до набрання законної сили вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі № 334/2265/14к. А ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 вересня 2014 року у зазначеній справі, вже після винесення вироку у вказаній кримінальній справі, позовна заява ОСОБА_1 була залишена без розгляду за заявою позивача. Крім цього, ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2014 року у справі № 334/8346/14-ц позовна заява ОСОБА_1 була визнана неподаною та повернута позивачу і тільки у жовтні 2014 року позивачем була подана позовна заява у цій справі. При цьому, за заявою позивача позов у частині визнання довіреності недійсною був залишений без розгляду. І тільки у жовтні 2016 року позивач остаточно просила суд визнати довіреність недійсною та витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Крім того, факт вчинення правочину підтверджується довіреністю від 23 квітня 2010 року, яка була підписана ОСОБА_1 та посвідчена приватним нотаріусом Сенченком В. М. При посвідчені довіреності нотаріус роз`яснив Скорняковій Т. Ю. зміст статей щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності та відмови від вчинення дій, які були визначені довіреністю. Довіреність ОСОБА_1 була прочитана, її зміст був роз`яснений та зрозумілий, відповідав волі позивача. Указані обставини підтверджуються письмовими доказами, а саме - змістом довіреності від 23 квітня 2010 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано із Ленінського районного суду м. Запоріжжя зазначену цивільну справу. Зупинено виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року поновлено приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Сенченка В. М. строк на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року. Було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано із Ленінського районного суду м. Запоріжжя зазначену цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у задоволені клопотання ОСОБА_1 , поданого представником - ОСОБА_2 , про розгляд справи за її участі та участі її представників відмовлено. Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В. М., про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на квартиру та зобов`язання вчинити дії призначено до розгляду.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2002 року.

23 квітня 2010 року ОСОБА_1 підписала довіреність, згідно з якою уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та інше) належну їй квартиру.

Після цього, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2010 року продав зазначену квартиру ОСОБА_4 , який 11 червня 2010 року перепродав її ОСОБА_5 , за яким зареєстровано право власності на зазначену квартиру.

ОСОБА_3 та ОСОБА_6 за попередньою змовою між собою заволоділи шляхом зловживання довірою ОСОБА_1 належним їй майном, а саме - зазначеною квартирою, яка вибула із володіння позивача поза її волею, що підтверджується вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2014 року, яким визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_6 винними у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 190, частинами першою та третьою статті 357 КК України.

Вироком встановлено, що шахраї мали можливість реалізувати свій злочинний намір, використавши вразливий психологічний стан ОСОБА_1 , яка є інвалідом дитинства, страждає на розумову відсталість та не здатна у повній мірі усвідомлювати наслідки своїх дій. Наведене підтверджується актом амбулаторної первинної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи у матеріалах кримінального провадження.

Вироком у кримінальному провадженні встановлено, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_1 поза її волею, внаслідок шахрайських дій ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а ОСОБА_9 та ОСОБА_4 не мали права її відчужувати.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційні скарги приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка В. М. та ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати добросовісний набувач, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублено власником або собою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтями 215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно а відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати(добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише вразі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі статтями 330, 388 ЦК України якщо майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою цього майна.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що підписання довіреності від 23 квітня 2010 року ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , згідно якої позивач уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та інше) належною їй квартирою, було вчинено під впливом шахрайських дій ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , що підтверджено вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2014 року, і ця угода не відповідала волі позивача, і не була вільною, тому з цих підстав довіреність є недійсною.

Вироком у кримінальному провадженні встановлено, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_1 поза її волею, внаслідок шахрайських дій ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , а ОСОБА_9 та ОСОБА_4 не мали права її відчужувати. Цей вирок відповідно до вимог статті 61 ЦПК України 2004 року є обов`язковими для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Щодо визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , недійсним суди правомірно виходили з незаконності оформлення довіреності на ім`я ОСОБА_3 , що свідчить про відсутність у відповідача належного обсягу правоздатності та виключає саму можливість укладання останнім будь-яких угод з відчуження майна на законних підставах. Водночас ОСОБА_4 , не набувши на законних підстав права власності на спірну квартиру, відчужив її ОСОБА_5 . Позовні вимоги в частині зобов`язання Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_5 на указану квартиру та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належного та допустимого доказу, що відповідач порушив або не визнає права позивача.

При вирішенні справи судами попередніх інстанцій враховано висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2016 року, якою справу було передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_5 про пропуск позивачем позовної давності є безпідставними, оскільки вирок суду відносно ОСОБА_3 , яким його визнано винним у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190, частинами першою та третьою статті 357 КК України постановлено 18 серпня 2014 року, а в суд з позовом позивач звернулася 22 вересня 2014 року, тобто позовну давність для звернення до суду з указаною позовною заявою позивачем не пропущено.

Доводи касаційних скарг про незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, неповне з`ясування судами обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при їх ухваленні не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.

Інші доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Щодо поновлення виконання судових рішень

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, суд касаційної інстанції поновлює виконання зупиненого рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка Валерія Михайловича та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович