Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 552/3744/16-ц

провадження № 61-16345св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Полтавської області в інтересах недієздатної особи ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О. Ф. Мальцева, Управління праці та соціального захисту населення Київської районної в м. Полтави ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Полтавської області на постанову Полтавського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М., від 31 липня 2019 року.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року заступник прокурора Полтавської області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що 03 листопада 2015 року до прокуратури Полтавської області надійшло звернення головного лікаря Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О. Ф. Мальцева ОСОБА_7 щодо можливих шахрайських дій відносно нерухомого майна ОСОБА_1 , 1967 року народження, мешканця м . Полтава , який перебував на стаціонарному лікуванні в Полтавській ОКВПЛ ім. О. Ф. Мальцева у період часу з 15 квітня 2014 року по 23 жовтня 2015 рік з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2015 року була набута у власність квартира АДРЕСА_2 . Вказаний договір укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у приміщенні приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки О. В. Крім того, згідно зазначеного договору ОСОБА_5 квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 07 грудня 1995 року відділом приватизації житла Управління житлово-комунального господарства м. Полтави. Водночас, за матеріалами Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 31 грудня 2012 року реєстрація квартири АДРЕСА_2 проведена 20 лютого 1991 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Полтавської міської ради народних депутатів № 422 від 20 лютого 1991 року, та її власником є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є матір`ю ОСОБА_1 Відомості щодо переходу права власності на вказану квартиру станом на 11 грудня 2015 року відсутні. Згідно актового запису про смерть ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Її син ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою з 10 квітня 1993 року. На момент укладення правочину з реєстрації не знятий та є фактичним власником квартири. Крім того, було встановлено, що за весь час перебування у Полтавській ОКПЛ ім. О. Ф. Мальцева ОСОБА_1 самостійно або зі сторонніми особами без супроводу працівників лікарні закладу не залишав, а тому 12 серпня 2015 року не міг бути присутнім при укладенні та реєстрації вказаної угоди. Окрім цього, при госпіталізації до лікувального закладу ОСОБА_1 мав пошкоджений паспорт, у зв`язку з чим працівниками лікувального закладу документи, необхідні для відновлення паспорту, були передані до Київського РВВС м. Полтави 13 жовтня 2015 року.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 власником житла не є, а, отже, не мав права на укладення указаного правочину, а також те, що ОСОБА_1 не знав і не міг знати про вибуття майна із його законного володіння, прокурор просив суд договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , від 12 серпня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В., визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави, у складі судді Турченка Т. В., від 27 вересня 2016 року, із урахуванням ухвали про виправлення описки від 25 лютого 2019 року, позов задоволено. Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , від 12 серпня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночкою О. В., визнано недійсним. Скасовано державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щостаном на 31 грудня 2012 року реєстрація квартири АДРЕСА_2 проведена 20 лютого 1991 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Полтавської міської ради народних депутатів № 422 від 20 лютого 1991 року, за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості щодо переходу права власності на вказану квартиру станом на 11 грудня 2015 року відсутні. ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та була матір`ю ОСОБА_1 . Оскільки ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою з 10 квітня 1993 року, на момент укладення правочину з реєстрації не був знятий, тому він прийняв спадщину і є фактичним власником житла. Суд встановив, що договір купівлі-продажу від 12 серпня 2015 року квартири АДРЕСА_2 , всупереч актам цивільного законодавства був укладений від імені продавця ОСОБА_4 , який не є власником квартири та відповідно не мав права розпоряджатися майном. Волі власника спірної квартири ОСОБА_1 на відчуження квартири не було, квартира вибула з володіння не з його волі, а тому вимоги щодо скасування державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 є обґрунтованими.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2019 року заяву КП «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О. Ф. Мальцева» про виправлення описки задоволено.

Виправлено описку в рішенні Київського районного суду м. Полтави від 27 вересня 2016 року у справі за позовом заступника прокурора Полтавської області до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зазначено реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, номер запису про право власності 10773238.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 вересня 2016 року та ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2019 року про виправлення описки скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову заступника прокурора Полтавської області відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що прокурором неправильно обраний спосіб захисту права власності, що є підставою для відмови у позові, оскільки, як вказує прокурор, ОСОБА_4 не є власником квартири, тому власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Договір купівлі-продажу спірної квартири є двостороннім, відплатним, однак позов пред`явлено прокурором лише до сторони покупця спірної квартири ОСОБА_2 , вимоги до продавця квартири ОСОБА_4 прокурором не пред`являлися. ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу квартири і цим рішенням суду не відновлено його право на неї, хоча у позові зазначається, що він пред`явлений в інтересах ОСОБА_1 Позивачем також не надано доказів на підтвердження факту реєстрації у спірній квартирі ОСОБА_1 на день смерті його матері ОСОБА_6 , не надано належних та допустимих доказів щодо їх родинних відносин (свідоцтво про смерть ОСОБА_6 , свідоцтво про народження ОСОБА_1 ), не надано доказів чи відкривалася спадкова справа за фактом смерті ОСОБА_6 , чи подавалися спадкоємцями заяви про прийняття спадщини, не встановлено чи не залишила померла ОСОБА_6 заповіт на випадок своєї смерті.

Звертаючись до суду із цим позовом, прокурор не обґрунтував та не підтвердив наявність підстав для представництва у суді інтересів ОСОБА_1 .

Також суд апеляційної інстанції вказав, що ухвалою суду районного суду від 25 лютого 2019 року виправлена описка у рішенні суду шляхом зазначення в абзаці резолютивної частини рішення про скасування запису в реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру, реєстраційний номер нерухомого майна 01, номер запису про право власності 10773238. Вказаний реєстраційний номер нерухомого майна 01 є реєстраційним номером, під яким зареєстровано спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 07 грудня 1995 року відділом приватизації житла управління житлово-комунального господарства м. Полтави на ім`я продавця ОСОБА_4 , проте, це свідоцтво не було предметом спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заступник прокурора Полтавської області просить скасуватипостанову Полтавського апеляційного суду від 31 липня 2019 року і залишити в силі рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 вересня 2016 року та ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2019 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при винесенні оскаржуваної постанови апеляційним судом порушено вимоги статті 131-1 Конституції України, статті 23, 24 Закону України «Про прокуратуру», статті 16, 21, 203, 215 ЦК України. Згідно актового запису про смерть ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Її син ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою ще з 10 квітня 1993 року. На момент укладення правочину з реєстрації не знятий та є фактичним власником квартири. ОСОБА_4 власником квартири не є, а отже, не мав права на укладення вказаного правочину. Оскільки фактичний власник не знав і не міг знати про відчуження належної йому квартири, прокурор звернувся до суду із позовом про визнання недійсним оспореного правочину та просив скасувати його державну реєстрацію. Прокурором дотримано вимоги частини другої статті 45 ЦПК України та надано докази про недієздатність ОСОБА_1 та згоду опікуна ОСОБА_7 на представництво прокурором інтересів підопічного у суді. Враховуючи те, що ОСОБА_4 не набув у встановленому законом порядку права власності на спірну квартиру, він і не мав права її відчужувати. Незаявлення прокурором вимоги про витребування у ОСОБА_2 спірної квартири не свідчить само по собі про неправильність обраного способу захисту. Прокурор вважає, що при зверненні до суду із цим позовом ним правильно обрано спосіб захисту прав та інтересів особи, в інтересах якої подано позов. Місцевий суд не роз`яснив позивачу про необхідність подання заяви про залучення до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_4

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року справу за позовом заступника прокурора Полтавської області до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним призначено до судового розгляду.

Доводи особи, яка подала пояснення на касаційну скаргу

У поданих поясненнях на касаційну скаргу Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім. О. Ф. Мальцева посилається на те, що розглядаючи апеляційну скаргу, апеляційний суд фактично вийшов за межі апеляційної скарги. Апеляційним судом було скасовано правильне по суті рішення районного суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27 жовтня 2015 року до заступника прокурора Полтавської області Савенка О. А. звернувся головний лікар Полтавської ОКПЛ ім. О. Ф. Мальцева ОСОБА_7 із заявою щодо можливих шахрайських дій відносно нерухомого майна ОСОБА_1 , 1967 року народження, мешканця АДРЕСА_3 , який перебував на стаціонарному лікуванні в Полтавській ОКВПЛ ім. О.Ф. Мальцева у період часу з 15 квітня 2014 року по 23 жовтня 2015 рік з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром (а. с. 7-9).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на об`єкт нерухомого майна, 12 серпня 2015 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою О. В. посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який укладений між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) (а. с. 10-14).

Згідно пункту 1.2 договору купівлі-продажу вищевказаної квартири об`єкт нерухомості належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 07 грудня 1995 року відділом приватизації житла управління житлово-комунального господарства м. Полтава. Вказаний факт також підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 1995 року (а. с. 21, 25).

Також встановлено, що за фактом підроблення офіційного документа, а саме договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , від 12 серпня 2015 року, порушено кримінальне провадження за частиною першою статті 358 КК України та 26 листопада 2015 року внесено до ЄРДР відомості за № 0000381 (а. с. 15).

Згідно листа директора Полтавського БТІ «Інвентаризатор» Корчаки В. М. № 11387 від 11 грудня 2015 року за матеріалами Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» станом на 31 грудня 2012 року реєстрація квартири АДРЕСА_2 проведена 20 лютого 1991 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Полтавської міської Ради народних депутатів № 422 від 20 лютого 1991 року, за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості щодо переходу права власності на вказану квартиру станом на 11 грудня 2015 року відсутні (а. с. 19, 20).

Власник квартири ОСОБА_6 , яка була матір`ю ОСОБА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_1 зареєстрований за вказаною адресою з 10 квітня 1993 року. На момент смерті матері та укладення спірного правочину з реєстрації не був знятий.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 01 лютого 2016 року визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , недієздатним, встановлено над ним опіку та призначено його опікуном головного лікаря Полтавського ОКПЛ ім. О.Ф. Мальцева ОСОБА_7 (а. с. 48).

У період укладення договору купівлі-продажу від 12 серпня 2015 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 15 квітня 2014 року по 23 жовтня 2015 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Полтавській ОКПЛ ім. О. Ф. Мальцева (а. с. 90).

Згідно доповідної від 12 вересня 2016 року, складеної в.о. зав. 3-б відділення ПОКПЛ ім. О .Ф. Мальцева ОСОБА_11 , ОСОБА_1 за весь час перебування у відділенні самостійно або зі сторонніми особами без супроводу працівників лікарні закладу не залишав (а. с. 91).

При госпіталізації до лікувального закладу ОСОБА_1 мав пошкоджений паспорт, у зв`язку з чим працівниками лікувального закладу документи, необхідні для поновлення паспорту, були передані до Київського РВВС м. Полтави 13 жовтня 2015 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позовні вимоги у спосіб, обраний прокурором, не підлягають до задоволення, оскільки особа, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не була стороною договору купівлі-продажу від 12 серпня 2015 року, правомірність якого оскаржено, а є власником майна, яке може підлягати витребуванню з чужого незаконного володіння. Окрім того, апеляційний суд виходив із того, що прокурор не обґрунтував підстав звернення до суду із цим позовом в інтересах ОСОБА_1 .

Однак, із такими висновками апеляційного суду погодитися не можна, виходячи із наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За вимогами частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення прав та обов`язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно з частиною першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

У відповідності до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення.

Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 4-5 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у відновленні попереднього становища, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Подібний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження № 14-75цс18).

Враховуючи викладене, а також аналізуючи зміст положень частини третьої статті 215 ЦК України, слід дійти висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови - встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача, у цій справі - прав та інтересів недієздатної особи (спадкоємця), в інтересах якої до суду звернувся прокурор.

Відповідно до частини першої та другої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», у редакції чинній на момент звернення прокурора до суду із цим позовом, представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

За правилами частини третьої статті 10 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні положення містять статті 12, 76, 81 чинної редакції ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, районний суд, із урахуванням встановлених обставин справи, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог прокурора, який звернувся до суду в інтересах недієздатної особи ОСОБА_1 з метою відновлення його порушеного права на єдине житло, яке перейшло донього в порядку спадкування після смерті його матері ОСОБА_6

Сторонами спору не спростовувався той факт, що ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_1 , а також встановлено, що місце проживання недієздатного ОСОБА_1 зареєстровано у спірній квартирі з 10 квітня 1993 року, до та після смерті він матері постійно проживав у належній їй на праві власності квартирі, за виключенням періодів перебування на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні.

Районний суд, із урахуванням встановлених у цій справі обставин, в силу положень частини третьої статті 1268 ЦК України, правильно виходив із того, що ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину після смерті матері, користувався квартирою.

Як встановлено районним судом, реєстрація квартири АДРЕСА_2 проведена 20 лютого 1991 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Полтавської міської ради народних депутатів № 422 від 20 лютого 1991 року, за ОСОБА_6 , яка не вчиняла дій, спрямованих на відчуження квартири.

Враховуючи те, що спірна квартира була відчужена всупереч волі спадкоємця, який фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері, договором купівлі-продажу порушено права недієздатної особи, районний суд з метою захисту права на єдине житло недієздатної особи, в інтересах якої у відповідності до положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру» звернувся прокурор, із урахуванням обставин цієї справи, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Наявність підстав для представництва недієздатної особи в інтересах якої звертався прокурор з метою захисту її прав на житло було обґрунтовано прокурором у відповідності до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

У цій справі не було заявлено вимог про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння, які б були спрямовані на ефективне поновлення прав власника, забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений, однак власник (інша особа в його інтересах) не позбавлений права на заявлення таких вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач у справі ОСОБА_2 , який є покупцем за оскарженим правочином, не порушував клопотання щодо залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 (продавець), який відчужив йому спірну квартиру, власником якої, враховуючи встановлені обставини цієї справи, він не являвся. Сам ОСОБА_4 про порушення своїх прав при розгляді цієї справи не заявляв, ОСОБА_2 на представництво своїх інтересів не уповноважував, рішення суду першої інстанції не оскаржував, однак такого процесуального права, як особа яка не брала участі у справі, - не позбавлений.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове про відмову у задоволення позовних вимог, апеляційний суд вищевказаного не врахував, дійшов неправильного за обставин цієї справи висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та по суті правильне рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Полтавської областізадовольнити.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 31 липня 2019 рокускасувати та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Полтави від 27 вересня 2016 року та ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2019 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович