ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8187/19 Справа № 199/2630/19 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв Артем Анатолійович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до АТ КБ "ПриватБанк" про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Вказував, що виконавчий напис нотаріуса вчинено з порушенням норм чинного закону, оскільки відповідач навмисно не повідомив нотаріуса, а останній не перевірив, існування спору між сторонами щодо суми заборгованості. Так, рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 лютого 2016 року відмовлено ПАТ КБ «Приватбанк» у стягненні з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитним договором. Крім того, банком не було надано нотаріусу виписку з рахунку боржника, а розрахунок заборгованості наданий банком не є належним документом для вчинення виконавчого напису. Також, виконавчий напис вчинено поза межами строку, протягом якого його може бути вчинено, оскільки з дня виникнення у банку права вимоги минуло шість років.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №5014, вчинений 01 листопада 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк», що є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», невиплачених в строк відповідно до умов кредитного договору від 15 серпня 2007 року та розрахунку заборгованості за договором станом на 06 вересня 2016 року, грошових коштів у розмірі 34.199 грн.26 коп. з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6.174 грн.94 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 25.920 грн.49 коп., заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 1.604 грн.73 коп.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №5014, вчинений 01 листопада 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк», що є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», невиплачених в строк відповідно до умов кредитного договору від 15 серпня 2007 року та розрахунку заборгованості за договором станом на 06 вересня 2016 року грошових коштів у розмірі 34.199 грн.26 коп. з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6.174 грн.04 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 25.920 грн.49 коп., заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 1.604 грн.73 коп. Судові витрати віднесено на рахунок позивача.

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неправильне встановлення обставин, що мають значення для вирішення справи, просив скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у справі 199/9456/15 стягувалась заборгованість за іншим кредитним договором, незважаючи на однакову дату їх укладання, ніж той, що був підставою для вчинення виконавчого напису; оскільки виконавчий напис вчинено не за іпотечним договором жодних відміток боржника щодо отримання чи неотримання вимоги стягувача в даному випадку не вимагається; нотаріус не повинен перевіряти безспірність заборгованості; позивачем не надано розрахунків, які підтверджували спірність заборгованості; позивач не оспорював наявності заборгованості перед банком.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі №5014, яким стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк», що є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», невиплачених в строк відповідно до умов кредитного договору від 15 серпня 2007 року та розрахунку заборгованості за договором станом на 06 вересня 2016 року, грошових коштів у розмірі 34.199 грн. 26 коп. з урахуванням: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 6.174 грн.04 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 25.920 грн.49 коп., заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та заборгованості по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 1.604 грн.73 коп.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що представником ПАТ КБ «Приватбанк» не було повідомлено приватного нотаріуса, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 лютого 2016 року у позовних вимогах ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено, а отже наявність спору у суді щодо суми заборгованості не може свідчити про безспірність вимог для вчинення виконавчого напису. Також, із дослідженої в судовому засіданні цивільної справи №199/9456/15 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором вбачається, що 14 грудня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за кредитним договором б/н від 15 серпня 2007 року в розмірі 72.404 грн.98 коп., яка виникла станом на 31 жовтня 2015 року та складається з таких складових: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14.686 грн.15 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 52.794 грн. 78 коп., заборгованість за пенею та комісією 1.000 грн., заборгованості по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500 грн. та заборгованості по штрафам (процентна складова) у розмірі 3.424 грн.05 коп., тоді як для вчинення виконавчого напису ПАТ КБ «Приватбанк» зазначена зовсім інша сума заборгованості за кредитним договором та її складові.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Положеннями статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», пункти 1,3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 405/1015/17.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог боржника.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, висловленим у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач наголошував на тому, що заборгованість не є безспірною, оскільки рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 лютого 2016 року у справі №199/9456/15 відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 серпня 2007 року.

АТ КБ "ПриватБанк" посилалось на те, що у справі №199/9456/15 стягувалась заборгованість з ОСОБА_1 за іншим кредитним договором, незважаючи на однакову дату укладення кредитних договорів, проте відповідних доказів на підтвердження зазначеного апелянтом, всупереч ст.81 ЦПК України, суду не надано.

Судом першої інстанції оглянуто матеріали цивільної справи №199/9456/15 та зроблено висновок про те, що наявність спору у суді щодо суми заборгованості за кредитним договором не може свідчити про безспірність вимог для вчинення виконавчого напису.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за виниклих обставин між сторонами справи наявний спір про розмір заборгованості.

Суд першої інстанції дослідив докази у справі, надав їм належну оцінку, та з урахуванням фактичних обставин справи дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності обставин, які виключають безспірність боргу та можливість його стягнення з боржника за виконавчим написом нотаріуса.

Доводи апеляційної скарги про безспірність стягнутої за виконавчим написом нотаріуса заборгованості на увагу не заслуговують, оскільки спростовуються вищевикладеним.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом у повному обсязі з`ясовано всі обставини справи, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2019 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.