ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 643/13902/19

Провадження № 22-ц/818/5315/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Коваленко І.П.,

суддів Овсяннікової А.І., Сащенка І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ІВЕРА»,

третя особа: ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕРА», третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2019 року, постановлену суддю Горбуновою Я.М., -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕРА», третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2019 року провадження у справі закрито, на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі скаргою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилається на те, що предметом спору у даній справ є звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним між Банком та фізичною особою ОСОБА_2 в рахунок заборгованості за основним зобов`язанням кредитним договором.

Оскільки однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін.

Колегія суддів, вислухав суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Статтею 186 ЦПК України передбачені підстави відмови у відкритті провадження у справі.

Пунктом 1) ч.1 цієї статті встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідачем у справі є юридична особа.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства; а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Тобто, за певних умов обидві сторони у цивільному процесі можуть і не бути фізичними особами, якщо тільки такий спір не належить до юрисдикції іншого суду, зокрема господарського.

Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року чітко розмежував юрисдикцію судів за правилами цивільного та господарського судочинства щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, встановивши у пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України, що критерієм розмежування юрисдикції у таких спорах є суб`єктний склад основного зобов`язання.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. А частина перша статті 19 ЦПК України у системному зв`язку з частиною першою статті 2, частиною першою статті 5, статтею 46, частиною першою статті 47, частиною другою статті 48 цього кодексу не встановлюють обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи-підприємці).

З 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року -спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду лише тоді, якщо сторонами основного зобов`язання є тільки юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. Іншими словами, до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.

З вказаної дати, якщо хоча би однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи-сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 13 березня 2019 року по справі №906/277/18.//

Як свідчать матеріали справи, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІВЕРА», третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №CM-SME 701/253/2008 від 03 липня 2008 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_1 (третя особа у справі) в розмірі 1597880,01грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PM-SME 701/253/2008 від 03 липня 2008 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_1 , а саме на нежитлові приміщення підвалу №0-13, 0-14, 0-19, 0-19а, 0-21 загальною площею 272,2кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ТОВ «ІВЕРА».

Оскільки предметом спору у цій справі є звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним для забезпечення зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридична особа-кредитодавець і фізична особа-позичальник, такий спір має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

За таких обставин,колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що спір не має розглядатися за правилами господарського судочинства, та вважає, що суд першої інстанції з порушенням норм процесуального права відмовив у відкритті провадження у справі.

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду про відмову у відкритті провадження не може вважатись законною й обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду першої інстанції для продовження розгляду.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, відповідно до вимог п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п. 6 ч. 1 ст.374, ст.ст.379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 15 листопада 2019 року.

Головуючий І.П. Коваленко

Судді А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко