Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа №748/3375/17

провадження №61-47678св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта Преміум Ресурс», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2018 року у складі Кухти В. О. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року у складі колегії суддів Бечка Є. М., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк), треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Дельта Преміум Ресурс» (далі - ТОВ «Дельта Преміум Ресурс»), Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, в якому просила визнати недійсним договір іпотеки від 06 серпня 2012 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А. В.

Позов мотивовано тим, що 12 липня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Дельта Преміум Ресурс» укладено кредитний договір, за умовами якого останнє отримало в кредит 15 000 000 доларів США, зі сплатою 9% річних, строком користування коштами до 11 липня 2012 року.

В забезпечення виконання зобов`язань по даному договору ТОВ «Дельта Преміум Ресурс» укладено два договори застави майнових прав.

Додатковою угодою №2 від 10 липня 2012 року термін погашення кредиту було продовжено до 10 липня 2015 року.

06 серпня 2012 року без внесення змін та укладення будь-яких додаткових угод до вищевказаного кредитного договору та без будь-якого рішення уповноважених органів банку, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності в порядку передоручення, посвідченої 03 серпня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А. В., укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку були передані земельні ділянки.

Позивач вважає даний договір недійсним, оскільки він укладений повіреним не в її інтересах як довірителя, а в інтересах самого повіреного та у відсутності волевиявлення та будь-якого її інтересу від укладення спірного договору іпотеки.

Позивач посилається на те, що вона надала довіреність ОСОБА_3 на право оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки та розпорядження ними в інтересах довірителя. ОСОБА_3 , будучи засновником та акціонером ПАТ «Дельта Банк», вступив в зловмисну домовленість з ОСОБА_2 , який обіймав посаду начальника служби безпеки ПАТ «Дельта Банк», надавши йому довіреність в порядку передоручення з метою укладення договору іпотеки від 06 серпня 2012 року в забезпечення кредитного договору від 12 липня 2011 року.

Позивач не мала жодної інформації від ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 про намір укласти договори іпотеки, а отже не надавала згоди на передачу земельних ділянок в забезпечення виконання кредитного зобов`язання ТОВ «Дельта Преміум Ресурс, та не мала жодної вигоди від підписання такого договору.

Відсутність трьохсторонньої додаткової угоди до кредитного договору свідчить про відсутність волевиявлення також з боку ТОВ «Дельта Преміум Ресурс».

Судовими рішеннями рішень судів, правовстановлюючі документи, а саме договори міни та державні акти на земельні ділянки, передані в іпотеку на ім`я ОСОБА_1 , визнані незаконними з підстав набуття земельних ділянок з порушенням норм земельного законодавства. Зміст правочину, яким є довіреність від 24 червня 2009 року, на підставі якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися належними їй земельними ділянками, суперечить актам цивільного законодавства України, оскільки в момент вчинення довіреності позивач не мала зареєстрованого в установленому порядку права власності на земельні ділянки, а тому не могла уповноважити відповідача на вчинення від її імені правочинів щодо розпорядження земельними ділянками, у такий спосіб не проявивши волю до укладання правочину.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2018 року, залишеного без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що при підписанні спірного договору іпотеки були дотримані вимоги, передбачені чинним законодавством для укладення договорів, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, зокрема дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, та відсутні підстави для визнання його недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки та не враховано, що право власності у ОСОБА_1 на земельні ділянки, виникло лише після видачі державних актів на право власності на земельні ділянки та їх державної реєстрації, тобто право власності у позивача на земельні ділянки виникло лише 22 червня 2011 року і 28 квітня 2012 року, саме з цього моменту у неї виникло право володіти, користуватись та розпоряджатись земельними ділянками на власний розсуд.

В момент вчинення довіреності - 24 червня 2009 року, позивач не мала права уповноважити ОСОБА_3 на розпорядження тими чи іншими земельними ділянками, оскільки сама не мала відповідних повноважень і прав на майно, а тому не могла передати такі права на вчинення правочину з нерухомим майном ОСОБА_3 та виявити волю до укладання відповідного правочину.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко О. В. не мав права посвідчувати довіреність від 24 червня 2009 року, не переконавшись в тому, що позивач є власником земельних ділянок на підставі належних правовстановлюючих документів, та мав відмовити у вчиненні нотаріальної дії.

В матеріалах справи відсутні докази повідомлення ОСОБА_3 позивача про передачу виконання даного йому згідно довіреності від 24 червня 2009 року доручення ОСОБА_2 , а також надання ОСОБА_3 ОСОБА_1 тих чи інших відомостей про власного замісника у розрізі виконання вищевказаного доручення. ОСОБА_1 була позбавлена можливості реалізації передбаченого законом права на відхилення ОСОБА_2 як замісника, обраного

ОСОБА_3 Видана ОСОБА_1 довіреність від 24 червня 2009 року передбачала можливість передоручення наданих за нею повноважень, проте не містила жодної вказівки щодо особи можливого замісника та відповідальність за вибір такого замісника була покладена на ОСОБА_3

Судами не надано оцінки тим обставинам, що ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного договору іпотеки від 06 серпня 2012 року був засновником та основним акціонером ПАТ «Дельта Банк», а сам оспорюваний договір було укладено з метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Дельта Преміум Ресурс» перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 12 липня 2011 року.

З огляду на відповідальність ОСОБА_3 за дії обраного ним замісника ОСОБА_2 як за свої власні, вказаний вище договір іпотеки не міг бути укладений ним, оскільки був укладений ОСОБА_3 виключно у власних інтересах, які у даному разі полягали як в отриманні додаткового забезпечення виконання ТОВ «Дельта Преміум Ресурс» грошових зобов`язань перед належною ОСОБА_3 банківською установою, так і у можливості звернення стягнення на високоліквідне майно у разі невиконання вказаним товариством своїх зобов`язань.

Дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є зловмисною домовленістю, оскільки вони не проінформували позивача у загальноприйнятний спосіб про факт укладення оспорюваного договору іпотеки, його зміст та можливі наслідки реалізації прав іпотекодержателем за даним правочином.

Оспорюваний договір іпотеки суперечить інтересам довірителя, оскільки позивач не мала жодного наміру виступати майновим поручителем за зобов`язаннями ТОВ «Дельта Преміум Ресурс» та укладати договір іпотеки, який з самого початку переслідував мету не забезпечення належного виконання зобов`язань боржником за кредитним договором, а був спрямований на безпосередню реалізацію прав іпотекодержателя за цим договором шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Необхідність/можливість укладення договору іпотеки з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 12 липня 2011 року мала бути встановлена саме цим договором, оскільки безпосередньої імперативної вказівки закону щодо обов`язковості такого забезпечення не містить ані сам кредитний договір, ані додаткові угоди до нього, не містять жодної згадки про укладення ОСОБА_1 та ПАТ «Дельта Банк» оспорюваного договору іпотеки.

Зобов`язання із забезпечення виконання має похідний та вторинний характер, тому без вказівки в основному договорі на спрямування іпотеки на забезпечення визначеного ним зобов`язання, ізольоване від кредитного договору існування іпотечного договору, який нібито спрямований на забезпечення виконання того чи іншого зобов`язання, суперечить законодавству України.

Обставини укладення оспорюваного договору іпотеки свідчать про те, що ТОВ «Дельта Преміум Ресурс» взагалі не було поінформоване про наявність такого договору, а іпотекодержателем, в особі статутних органів управління банківської установи, ніколи не приймалося рішення щодо укладення договору іпотеки з ОСОБА_1 , не перевірялося на рахунок фактичної наявності та цілісності предмету іпотеки.

Крім того, судовими визнано недійсними з моменту укладення договори міни земельних ділянок та відповідно визнано незаконними державні акти на земельні ділянки, тобто вказані земельні ділянки втратили статус предмета іпотеки.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзивах на касаційну скаргу, Національний банк України та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, заперечують проти доводів позивача та просять залишити ухвалені у справі рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Фактичні обставини, встановлені судами

24 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О. В. посвідчено довіреність, згідно якої ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності та перед третіми особами з питань одержання на ім`я ОСОБА_1 державних актів на право власності на належні їй земельні ділянки, які розташовані на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області з правом подальшого розпорядження земельними ділянками згідно діючого законодавства України.

Для розпорядження земельними ділянками ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 , серед іншого, укладати договори іпотеки земельних ділянок, у тому числі в якості майнового поручителя за зобов`язаннями третіх осіб, підписувати їх, визначаючи при цьому умови договорів на власний розсуд.

Довіреність видана терміном на п`ять років з правом передоручення повноважень іншим особам.

12 липня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Дельта Преміум Ресурс» укладено договір кредитної лінії, у який в подальшому додатковими договорами вносилися зміни та доповнення щодо умов сплати процентів.

03 серпня 2012 року ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 бути представником ОСОБА_1 в усіх державних та недержавних органах та установах, організаціях, в тому числі органах нотаріату, з питань передачі в іпотеку земельних ділянок, зокрема передавати (здавати) в іпотеку банківським установам, для забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 та/або зобов`язань третіх осіб (виступати майновим поручителем) за договорами укладеними з банківськими установами належні йому 61 земельну ділянку (які були довірені ОСОБА_3 за довіреністю від 24 червня 2009 року, наданою ОСОБА_1 ). Довіреність видана без права передоручення повноважень третім особам строком до 24 червня 2014 року

В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Дельта Преміум Ресурс», 06 серпня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності від 03 серпня 2012 року укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано належні іпотекодавцю на праві власності земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.

ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та перебуває в стадії ліквідації.

27 серпня 2012 року між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір застави майнових прав.

ОСОБА_1 зверталась до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків із заявою про визнання недійсним спірного іпотечного договору, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 .

Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 15 січня 2016 року визнано частково недійсним іпотечний договір від 06 серпня 2012 року за зареєстрованим номером 1973, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 - в частині умов договору, викладених у пунктах 2.13 та 4.1.11. В іншій частині позовних вимог відмовлено повністю.

Третейський суд за участю сторін, зокрема і ОСОБА_2 , не встановив підстав вважати, що спірний іпотечний договір суперечить волі ОСОБА_1 , оскільки межі повноважень повіреного і можливість передоручення повноважень визначені нею особисто, а відповідач ОСОБА_2 , укладаючи спірний договір, діяв у межах цих повноважень.

Вказаний іпотечний договір оспорюється позивачем у цій справі з підстав його укладення повіреним не в її інтересах як довірителя, а в інтересах самого повіреного та за відсутності волевиявлення і будь-якого її інтересу від укладення спірного договору іпотеки.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частини першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої, третьої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, а частиною першою статті 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення і відмова від цього права є нікчемною.

Відповідно до статті 239 ЦК Україниправочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Таким чином, укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто договірних відносин.

У справі, яка переглядається судами, встановлено, що ОСОБА_1 розпорядилася своїм правом та нотаріально посвідченою довіреністю наділила ОСОБА_3 правом укласти договір іпотеки земельних ділянок, у тому числі в якості майнового поручителя за зобов`язаннями третіх осіб, з правом передоручення повноважень іншим особам, а останній в свою чергу нотаріально посвідченою довіреністю доручив дані права ОСОБА_2 .

На підставі аналізу змісту довіреності, виданої ОСОБА_3 в порядку передоручення ОСОБА_2 судами встановлено, що у ній зазначені кадастрові номери земельних ділянок, які співпадають з кадастровими номерами земельних ділянок у довіреності, виданої ОСОБА_1 щодо уповноваження ОСОБА_3 .

Установивши, що нотаріально посвідченою довіреністю від 24 червня 2009 року позивач уповноважила свого представника правом одержання на її ім`я державних актів на право власності на належні їй земельні ділянки, які розташовані на території Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області з правом подальшого розпорядження земельними ділянками, зокрема наділила представника правом укладати договори іпотеки земельних ділянок, у тому числі в якості майнового поручителя за зобов`язаннями третіх осіб, підписувати їх, визначаючи при цьому умови договорів на власний розсуд, і вказані повноваження надано представнику з правом передоручення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту, що представник, який діяв на підставі чинних довіреностей, перевищив надані йому повноваження та уклав оспорюваний у цій справі іпотечний договір поза волею довірителя.

Щодо посилань заявника на існування зловмисної домовленості, як підставу для визнання іпотечного договору недійсним, слід зазначити наступне.

За змістом статті 232 ЦК Україниправочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, з урахуванням положень статей 203, 215, 232, 237, 238, 239, 240, 244, 249 ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним оспорюваний договір іпотеки, у зв`язку з недоведеністю позивачем умов, за яких підлягає застосуванню положення статті 232 ЦК України, зокрема, ознак зловмисної домовленості представника, який діяв на підставі чинних і не скасованих довіреностей, з банком при укладенні іпотечного договору, та виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Існування зловмисної домовленості ОСОБА_2 з ОСОБА_3 не доведено позивачем під час розгляду справи належними і допустимими доказами.

Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного договору іпотеки від 06 серпня 2012 року був засновником та основним акціонером ПАТ «Дельта Банк», а сам оспорюваний договір укладено з метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Дельта Преміум Ресурс» перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 12 липня 2011 року, не підтверджують зазначених вище підстав, оскільки, як обґрунтовано зазначено судами попередніх інстанцій, оспорюваний іпотечний договір підписаний ОСОБА_2 на виконання наданих ОСОБА_1 повноважень, а не ОСОБА_3 у власних інтересах.

Доводи касаційної скарги, що матеріали справи не містять жодного доказу повідомлення ОСОБА_3 позивача про передачу виконання даного йому згідно довіреності від 24 червня 2009 року доручення ОСОБА_2 , не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки право передоручення визначено безпосередньо у довіреності від 24 червня 2009 року.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначившись правильно з характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги, що право власності у ОСОБА_1 на земельні ділянки, виникло лише після видачі державних актів у зв`язку з чим в момент вчинення довіреності вона не мала права уповноважувати ОСОБА_3 на розпорядження конкретно визначеними земельними ділянками, є необґрунтованими, оскільки довіреністю позивач уповноважила ОСОБА_3 безпосередньо на вчинення дій, спрямованих на одержання на її ім`я державних актів на право власності на належні їй земельні ділянки та в подальшому розпоряджатися даними земельними ділянками, в тому числі укладати договори іпотеки за зобов`язаннями третіх осіб, підписувати їх, визначати умови договорів на власний розсуд.

Видана позивачем на ім`я ОСОБА_3 довіреність у визначеному законом спосіб не скасована та не визнана судом недійсною, а майно передане в іпотеку після виникнення у позивача права власності на нього, що відповідає положенням статті 5 Закону України «Про іпотеку».

Правомірність виданої позивачем на ім`я ОСОБА_3 довіреності, як правочину, презумпція правомірності, якого встановлена статтею 204 ЦК України, під час розгляду справи позивачем не спростована.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що при підписанні спірного договору іпотеки були дотримані вимоги, передбачені чинним законодавством для укладення договорів такого змісту, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, зокрема дотримано всіх вимог щодо його змісту та форми укладення, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Аргументипозивача про те, що земельні ділянки, про які йдеться в осопорюваному іпотечному договорі, не належать їй на праві власності, є необґрунтованими оскільки, підставою недійсності правочину є недодержання законодавства в момент його вчинення.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги позивача про те, що судовими рішеннями визнано недійсними з моменту укладення договори міни земельних ділянок та відповідно визнано незаконними державні акти на них, суд апеляційної інстанції правильно вважав, що такі аргументи не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції про відмову у визнанні недійсним договору іпотеки, оскільки позивачем не доведено належними доказами, що дані земельні є тотожними, адже відсутні кадастрові номери для їх ідентифікації, а до реєстру прав власності такі відомості не внесені.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, необхідності їх переоцінки, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків судів.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська