КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 371/724/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14951/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Добровольській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Міланіч А.М., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки та будівельних матеріалів, стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, неодноразово уточнюючи який, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки в СТ «Будівельник-85» у с. Жовтневе Бородянського району Київської області, яка належить відповідачу, та визнати право власності на 2/3 частини вартості будівельних матеріалів для будівництва дачного будинку в СТ «Будівельник -85» у с. Жовтневе Бородянського району Київської області , та стягнути з відповідача в порядку поділу спільного майна 12 653,32 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 1967 року по 1978 рік, проте, фактично знаходились у шлюбних відносинах до 1991 року, мали спільний бюджет та вели спільне господарство. Після розірвання шлюбу, за час проживання однією сім`єю, у 1981 році сторони сумісно придбали будинок в с. Ведмедівка Миронівського району Київської області. Крім того, у 1985 році відповідач вніс пай у СТ «Будівельник-85» в с. Жовтневе Бородянського району Київської області, а в 1988 році за спільні кошти були придбані будівельні матеріали для будівництва будинку, а саме: цемент в кількості 3 тони, панелі перекриття в кількості 14 штук, резервуари в кількості 2 штуки, фундаментні блоки та шлакоблоки в кількості 2 одиниці, металевий гараж, загальна вартість яких становить 13 800,00 грн.

Вказувала, що у 1992 році відповідач залишив сім`ю та по домовленості між сторонами йому був залишений дачний будинок в СТ «Будівельник-85» в с. Жовтневе, а їй - будинок в с. Ведмедівка Миронівського району Київської області. Однак з 1998 року відповідач, всупереч домовленості, розпочав розподіл майна та придбаний за час спільного проживання будинок був розділений між ними. Тому вважала, що й інше спільне майно має бути розділене між нею та відповідачем.

Також у 1993 році з будинку АДРЕСА_2 відповідачем без її згоди було вивезено їх спільне майно, а саме: вулики в кількості 20 штук, бідони в кількості 10 штук, медогонка, пасічний інструмент, верстат столярний, насос для води, матеріали для електричної проводки, набір інструментів, дошки, моторолер, а всього майна на загальну суму 5 180,00 грн.

Оскільки відповідач намагався приховати спільне майно, позивач вважала, що має право на 2/3 частини вартості будівельних матеріалів та вивезеного відповідачем майна, а саме на 12 653,32 грн. (т. 1 а.с. 2-5, 40-42, 83-87).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 заперечував проти доводів позовної заяви та зазначив, що після розірвання шлюбу був вимушений деякий час пожити разом з позивачем, оскільки не мав власного житла, проте, спільного господарства не вели. Звертав увагу на те, що отримана ним після розірвання шлюбу земельна ділянка для ведення садівництва в с. Жовтневе Бородянського району Київської області на даний час йому вже не належить, так як він її продав багато років тому і ніякого будівництва на цій ділянці не здійснював. Інше майно, яке просить поділити позивач, належало йому особисто, а тому позивач жодних прав на це майно не має, тому просив відмовити у задоволенні позову (т. 1 а.с. 70-74).

У відповіді на відзив ОСОБА_1 посилаючись на ст. 74 СК України, наголосила, що спірне майно було придбано під час спільного проживання однією сім`єю, тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі (т. 1 а.с. 93-97).

ОСОБА_2 подав до суду заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності на поділ майна, оскільки після розірвання шлюбу пройшло 40 років, а про порушення прав вона дізналася у 1993 році при зверненні до правоохоронних органів. Також вказував, що до даних правовідносин не може застосовуватися ст. 74 СК України, оскільки на час порушення права позивача діяли норми ЦК УРСР, який втратив чинність у 2004 році та з позивачем уже не проживали (т. 1 а.с. 115-117).

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 29 серпня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину земельної ділянки та будівельних матеріалів, стягнення коштів відмовлено (т. 2 а.с. 3, 4-6).

Не погодившись з рішенням районного суду, 25 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність на необґрунтованість рішення, просила його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (т. 2 а.с. 14-18).

На обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції не дослідив належним чином письмові докази, не надав їм оцінки, тому дійшов хибного висновку про те, що позивач не надала доказів проживання з відповідачем однією сім'єю на момент придбання спірного майна. Вважає, що забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює правовідносини, тому висновок суду, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону є хибним, а тому рішення підлягає скасуванню.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , її представник - адвокат Алєксєєва С.А.підтримали скаргу і просили її задовольнити. ОСОБА_2 заперечував проти скарги і просив залишити її без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів на підтвердження факту проживання з відповідачем однією сім`єю після розірвання шлюбу та набуття ними спірного майна, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки ст. 74 СК України не застосовується до правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року.

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1967 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного народного суду м. Києва від 06 червня 1978 року та 07 вересня 1978 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 175-176).

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У позові ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки в СТ «Будівельник-85» у с. Жовтневе Бородянського району Київської області та 2/3 частини вартості будівельних матеріалів для будівництва дачного будинку в СТ «Будівельник -85» у с. Жовтневе Бородянського району Київської області , та стягнути з відповідача в порядку поділу спільного майна 12 653,32 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем в 1978 році вони до 1991 року продовжували проживати однією сім`єю і в цей період набули спірне майно, зокрема, земельну ділянку в с. Жовтневе Бородянського району Київської області, будівельні матеріали та інше майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачем було придбано земельну ділянку в СТ «Будівельник-85» у с. Жовтневе Бородянського району Київської області. Також не надано доказів, що земельну ділянку та будівельні матеріали було придбано під час проживання сторін однією сім`єю після розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Кодекс про шлюб та сім`ю України втратив чинність зі вступом у дію Сімейного кодексу України, тому положення ст. 74 СК України не мають зворотної дії в часі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погодилась з висновком суду, що відсутні правові підстави для визнання права власності на майно, що набуте в період спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю після розірвання шлюбу.

В суді апеляційної інстанції сторони не заперечували відсутності цивільно-правових угод з приводу спірного майна і представник апелянта - адвокат Алєксєєва С.А. пояснила, що такі угоди не укладались про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 50-51).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, тому в задоволенні скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 29 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 14 листопада 2019 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова