Справа № 438/1056/18 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/1208/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: Юрків О.З., її представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 08 лютого 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення вартості понесених нею витрат по оплаті житлово-комунальних послуг.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, перебуваючи у шлюбі з відповідачем побудували два житлових будинки № АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу позивач разом з неповнолітнім сином та дочкою від першого шлюбу залишились проживати у житловому будинку АДРЕСА_1 , а відповідач разом зі своєю донькою від першого шлюбу залишився проживати у житловому будинку АДРЕСА_1 , хоча місцем реєстрації позивачки є житловий будинок АДРЕСА_1 . До вищевказаних двох житлових будинків підключена електроенергію та підведено газопостачання, однак облік електроенергії, яка споживається у цих двох будинках, обліковується лише одним приладом обліку, який встановлено на одному будинку за адресою: АДРЕСА_2 рахунок зі сплати за спожиту електроенергію відкритий на ім`я відповідача ОСОБА_2 , як на власника, за адресою: АДРЕСА_2 . На прохання провести розподіл рахунків та встановити окремі прилади обліку електроенергії, відповідач відмовляється. Договору щодо утримання майна між ними не укладалось. Відповідач з 2016 року не здійснює жодних оплат за спожиту електроенергію, хоча фактично проживає у житловому будинку АДРЕСА_2 і є споживачем цієї комунальної послуги, всі витрати з оплати за спожиту електроенергію у двох вказаних будинках несе позивач. Зокрема, за період з 2016 року по 2018 рік нею сплачено за спожиту електроенергію 21398,14 грн. Оскільки позивач, як співвласник спільної сумісної власності вищевказаних двох житлових будинків, виконала за відповідача його обов`язок з утримання цього майна, зокрема, по оплаті за спожиту електроенергію, відтак вважає, що на підставі ст. 544 ЦК України, а також враховуючи положення ст.ст.317, 322, 319 ч.5, 355 ч.1, 369 ч.1, 541, 545 ЦК України, п.5 ч.3 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача про стягнення з нього половини сплачених нею за нього витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги в сумі 10 699, 07грн.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 08 лютого 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 вартість витрат по оплаті за житлово-комунальні послуги за спожиту електроенергію у розмірі 10 699 грн. 07 коп. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 , вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що посилання позивачки, як на підставу позовних вимог, на те, що з травня 1996 року по листопад 2000 року сторони проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, вели спільне господарство, побут та бюджет та за період перебування у зареєстрованому шлюбі вони з відповідачем за спільно зароблені грошові кошти побудували два житлових будинки № АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 , не відповідають обставинам справи, оскільки в провадженні Бориславського міського суду Львівської області перебуває цивільна справа №438/1673/13 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якій позивачка просить встановити факт проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, побуту та бюджету разом з ОСОБА_2 в період з 12 березня 1997 року по 25 листопада 2000 року, визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок АДРЕСА_3 . Поділити майно, набуте позивачем за час шлюбу з відповідачем виділивши позивачу та визнавши за нею право власності на: Ѕ ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_3 ; Ѕ ідеальну частину житлового будинку АДРЕСА_3 . Стягнути з відповідача у користь позивача грошову компенсацію вартості Ѕ ідеальної частини будівельних матеріалів, з яких самочинно проведено реконструкцію та прибудову до житлового будинку АДРЕСА_4 , що становить 23 618 грн.00 коп., а відтак суд в оскаржуваному рішенні не міг встановити вказані обставини та вважати їх доведеними. Апелянт не заперечує, що споживання та облік електроенергії у вищевказаних житлових будинках здійснюється за одним приладом обліку, проте зазначає, що площа житлового будинку, в якому він проживає, є значно меншою за площу будинку, в якому проживає позивачка, а тому він не може солідарно з позивачкою нести витрати по сплаті половини вартості спожитої електроенергії. Вказує, що позивачка власний будинок здає в оренду відпочиваючим у смт. Східниця, за що отримує плату, а тому й витрати на оплати електроенергії є значно більшими, ніж у його будинку. Більше того, позивачка не зазначила обґрунтованого розрахунку сум, що слід стягнути з відповідача, а долучені нею копії квитанцій є нечитабельними, тому суд не міг встановити за який період здійснювалась оплата. Вказує, що з 2013 він не отримував житлово комунальних послуг у житловому будинку АДРЕСА_3 , оскільки там не проживає, а відтак не був споживачем вказаних послуг. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_1 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ст. 322 ЦК України: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пункт 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачає, що до обов`язків споживача входить оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок АДРЕСА_3 загальною площею 146,1кв.м., житловою площею 82,8кв.м. належить відповідачу ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30.12.2012, виданим виконавчим комітетом Східницької селищної ради м. Борислава на підставі рішення виконкому Східницької селищної ради м. Борислава Львівської області №104 від 17.12.2012, і житловий будинок АДРЕСА_3 загальною площею 179,6 кв.м., житловою площею 100,2 кв.м. також належить відповідачу ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 30.12.2012, виданим виконавчим комітетом Східницької селищної ради м. Борислава на підставі рішення виконкому Східницької селищної ради м.Борислава Львівської області №104 від 17.12.2012.

Судом також встановлено, що після розірвання шлюбу, позивачка разом з неповнолітнім сином, будучи зареєстрованою в будинку АДРЕСА_3 , що стверджується копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають на АДРЕСА_3 , залишились проживати у житловому будинку АДРЕСА_3 відповідач у житловому будинку АДРЕСА_3 , чого сторони не заперечували в суді першої інстанції.

До вищевказаних двох житлових будинків підключено електроенергію, однак, електрична енергія, яка споживається у цих двох житлових будинках, обліковується лише одним приладом обліку, який встановлено в одному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , особовий рахунок зі сплати за спожиту електроенергію відкрито на ім`я відповідача ОСОБА_2 , як власника цих житлових будинків, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що визнано сторонами у справі.

Договору щодо утримання майна між сторонами не укладалось.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 з 2016 року не здійснює оплат за спожиту електроенергію, хоча фактично проживає у житловому будинку АДРЕСА_3 і є споживачем цієї комунальної послуги, за спожиту електроенергію, як у будинку АДРЕСА_5 , оплачувала позивачка, і зазначені обставини визнав у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2

Відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду першої інстанції належних доказів на підтвердження оплати саме ним послуг з електропостачання до житлових будинків АДРЕСА_5 .

Матеріалами справи, зокрема квитанціями, підтверджується, що за період з березня 2016 року до липня 2018 рік позивачка ОСОБА_3 сплатила за спожиту електроенергію 21398грн. 14коп., вказана сума оплати відповідачем не спростована.

Судом апеляційної інстанції оглянуто оригінали квитанцій, виписаних на ім`я ОСОБА_2 , на ім`я якого відкрито особовий рахунок, якими підтверджується оплата за послуги з електропостачання, і як зазначено на квитанціях, що оплатила ці послуги позивачка ОСОБА_3 , а також підтверджується сума оплати, що становить 21398,14 грн.

Відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження оплати ним послуг з електропостачання.

Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо суми коштів, сплачених за послуги

з електропостачання, яку він вважав не підтвердженою документально, а також його твердження про те, що позивачка не надала належних доказів на підтвердження того, що саме нею оплачувались послуги з електропостачання.

Відповідач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження оплати саме ним послуг з електропостачання в повному розмірі чи частково, а його твердження про те, що він не проживав у житловому будинку, а відтак не повинен оплачувати зазначені послуги, є голослівними, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, відповідно до якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, суд першої інстанції, задовольняючи позов, взяв до уваги те, що відповідач не заперечував тієї обставини, що припинив брати участь в оплаті послуг за спожиту електроенергію.

Доводи апелянта про те, що ним споживалась електроенергія у значно меншому розмірі, порівняно зі споживанням електроенергії позивачкою, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки такі твердження відповідача є лише припущенням, а доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Кількість споживання електроенергії позивачки та відповідача кожним з них окремо може бути підтверджено лише приладом обліку електроенергії, встановленому окремо у кожному з житлових будинків.

Оскільки кожен із житлових будинків №75 АДРЕСА_3 та № АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 не обладнаний окремим приладом обліку, а спожита електроенергія у цих житлових будинках обліковується одним приладом обліку, то оплата послуг повинна проводитися за показниками цього лічильника.

Зважаючи на те, що позивачкою належними доказами підтверджено оплату саме нею послуг з електропостачання за період з березня 2016 року до липня 2018 року, яка становить 21398.14 грн., вірним та обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про підставність позову та стягнення з відповідача половини суми понесених витрат по оплаті послуг з електропостачання в розмірі 10699.07 грн.

Разом з тим колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини оскаржуваного рішення слід виключити абзац наступного змісту: «Ще до офіційної реєстрації шлюбу з травня 1996 року по листопад 2000 року сторони проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, вели спільне господарство, побут та бюджет; за період спільного проживання однією сім`єю та за період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони за спільно зароблені грошові кошти побудували два житлових будинки № АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 , про що не заперечив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 », оскільки зазначена обставина при розгляді даної справи судом не встановлювалась, і у її встановленні при розгляді даного спору не було необхідності.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 08 лютого 2019 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини абзац наступного змісту: «Ще до офіційної реєстрації шлюбу з травня 1996 року по листопад 2000 року сторони проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, вели спільне господарство, побут та бюджет; за період спільного проживання однією сім`єю та за період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони за спільно зароблені грошові кошти побудували два житлових будинки № АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 , про що не заперечив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 ».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.09.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.