справа № 370/2294/17 головуючий у суді І інстанції Мазка Н.Б.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати недійсним договір процентної позики, укладений 01 грудня 2014 року між ним та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позичальник надав, а відповідач отримав позику у розмірі 2 500 доларів США. Пунктом 3 даного договору передбачено нарахування відсотків та (або) штрафу. Позивач вважає, що відсотки за користування позикою визначені всупереч вимогам ст. 536, 627, 1048 ЦК України, а саме: у твердій грошовій сумі, безвідносно до суми боргу - у розмірі 20 (двадцяти) доларів США за кожний календарний день користування позикою протягом періоду до 01 березня 2015 року включно. Крім того, всупереч вимогам ст. 549 ЦК Україништраф за договором позики обчислений також у твердій грошовій сумі в розмірі 40 доларів США за кожний календарний день, незалежно від суми позики та відсотків, що залишаються непогашеними після 01 березня 2015 року, а не як разова санкція.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 20 лютого 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що укладений між сторонами договір не відповідає вимогам чинного законодавства. Відсотки за користування позикою та штраф визначені у твердій грошовій сумі.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 зазначає, що позивач не заперечує та визнає, що дійсно отримав від відповідача кошти за договором. Існують судові рішення, де предметом позову є стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь відповідача. Позивач був обізнаний з умовами договору, текст договору він читав та знав про наслідки його підписання та отримання коштів у позику. Статті 549, 1048 ЦК України не забороняють встановлення у договорі такої форми оплати процентів та обчислення штрафу як тверда грошова сума. Судовими рішеннями борг із позичальника стягнуто у національній валюті, еквівалентній сумі боргу в еквіваленті долара США.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 01 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір процентної позики, за умовами якого позикодавець надав, а позичальник отримав позику у розмірі 2 500 доларів США з терміном повернення до 01 березня 2015 року.

Пунктом 3 даного договору передбачено нарахування відсотків та (або) штрафу.

Згідно п.п.3.1, 3.2 договору відсотки за користування позикою становлять 20 (двадцять) доларів США за кожний календарний день користування позикою протягом періоду до 01 березня 2015 року включно. Відсотки за позикою починають нараховуватися з дати укладання цього договору та нараховуються до повного погашення позики в повному розмірі.

За умовами п.п. 3.3 договору у випадку несвоєчасного, або неповного повернення позики та відсотків за позикою позичальник сплачує позикодавцю штраф в розмірі 40 (сорок) доларів США за кожний календарний день, незалежно від суми залишку позики та відсотків, що залишаються непогашеними після 01 березня 2015 року. Відповідно до п.4.1 договору позичальник зобов`язаний повернути позику та всі нараховані відсотки за позикою в повному розмірі в грошовій готівковій формі не пізніше терміну, зазначеного в п. 2.1. цього договору, тобто, до 01 березня 2015 року (а.с.7-11).

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданого 15 вересня 2016 року Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франковській області, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінив ім`я, після державної реєстрації зміни імені, прізвище, власне ім`я та по батькові - ОСОБА_1 (а.с.13).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач не надав належних та допустимих доказів на спростування вказаних обставин.

Апеляційний суд погоджується по суті з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, ОСОБА_1 зазначає, що відсотки за користування позикою визначені всупереч вимогам ст. 536, 627, 1048 ЦК України. Всупереч вимог ст. 549 ЦК України штраф за договором позики обчислений також у твердій грошовій сумі.

Такі обставини не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки під час підписання договору безпроцентної позики сторони на власний розсуд визначили його істотні умови, зокрема, щодо відсотків та штрафу. Позивач надав свою згоду на те, що відсотки та штраф підлягають стягненню у твердій грошовій сумі.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2016 року, зокрема, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором процентної позики від 01 грудня 2014 року у сумі 2 500 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 57 875 грн., відсотки 7 160 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 165 754 грн., штраф 10 658,40 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 246 741 грн. 96 коп. (а.с.48-49).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року змінено в частині суми основного боргу та штрафу, що підлягає стягненню ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , та зменшено суму основного боргу з 2 500 доларів США до 200 доларів США, що за курсом НБУ становить 4 630 грн., суму штрафу з 10 658,40 доларів США до 2 500 доларів США, що за курсом НБУ становить 57 875 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.50-52).

У договорі безпроцентної позики передбачено сплату відсотків та штрафу у твердій грошовій сумі.

Судовими рішеннями, які набрали законної сили 06 грудня 2017 року, мають преюдиційне значення, та згідно з яких було стягнуто на користь позикодавця, зокрема, відсотки та штраф встановлено правомірність оспорюваного в цій справі договору безпроцентної позики.

З огляду на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року, які набрали законної сили, фактично було підтверджено дійсність оспорюваного договору.

За наявності зазначених судових рішень, які відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України мають преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, суд не вправі їх змінювати, зокрема, шляхом визнання цього самого договору безпроцентної позики недійсним.

Відповідні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 369/1495/16-ц (провадження № 61-19654св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказував на те, що укладений з відповідачем договір позики не передбачає розміру складових грошового зобов`язання у національній валюті.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Вищезазначеними судовими рішеннями стягнуто з позивача на користь відповідача борг з визначенням суми за офіційним курсом Національного банку України.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 12 вересня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.