Справа № 462/4115/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2019 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Зими І.Є.

за участю секретаря Назаркевич Ю.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів ,-

установив:

06.07.2018 р. ОСОБА_4 звернуся до суду з позовом, в якому просив ухвалити рішення про стягнення з відповідача, ФОП ОСОБА_3 , грошових коштів у розмірі 135 824 грн., 3 % річних за користування чужими грошима, що становить 10 047,84 грн., та суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1 458,73 грн.

В процесі розгляду справи, відповідача , фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 зі згоди позивача, було замінено на фізичну особу ОСОБА_3 , у зв`язку з припиненням його підприємницької діяльності.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 22.06.2015р. між ним та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір поставки, відповідно до умов якого останній зобов`язувався поставити та передати йому у власність тришарові залізобетонні плити. Сторони усно домовились про те, що товар буде поставлений після внесення покупцем першого авансу. Так, 22.06.2015р. ним було передано ФОП ОСОБА_3 в якості авансу 2250 доларів США, про що була складена відповідна розписка, долучена до договору. Після спливу визначеного договором терміну поставки товару, що становив шістдесят днів, ОСОБА_3 повідомив, що у нього виникли труднощі з обладнанням. Він був змушений докуповувати нове обладнання, що слугувало виникненню затримки, тому попросив зачекати з поставкою та збільшити аванс.

Позивач погодився на умови відповідача, надавши йому 08.11.2015р. додатково 2950 доларів США, про що знову була складена розписка. Згідно усних домовленостей, товар мав бути виготовлений та переданий покупцю до 01.04.2016р.

Однак позивач, станом на день звернення до суду, так і не отримав визначений договором товар, хоча виконав усі, взяті за договором та усними домовленостями на себе зобов`язання. Досудове врегулювання спору не вдається можливим, оскільки відповідач на претензії не реагує, кошти повернути не бажає. Відтак, позивач змушений звернутись до суду з даними вимогами.

22.08.2018р. ОСОБА_3 подав відзив на позов , в якому повністю заперечив заявлені вимоги . Свою позицію мотивує тим, що на момент укладання договору поставки, він припинив свою діяльність як ФОП і діяв, як фізична особа, тому позов до ФОП ОСОБА_3 вважає безпідставним. Що стосується вимоги до нього, як до фізичної особи, то зазначає , що дійсно отримав від ОСОБА_4 кошти на поставку обумовлених договором товарів. Однак, у зв`язку з припиненням діяльності ФОП ОСОБА_3 , обладнання було перевезено на ТзОВ «Сокирницький цеолітовий завод», що в с. Броняво Закарпатської області. Таким чином, товар відправлявся через найманих ним, або позивачем водіїв з даної адреси до м. Львова. Починаючи з липня 2015 р. всі плити виготовлялись на території Сокирницького цеолітового заводу і відсилались із Закарпатської області, тому він не мав можливості документально оформляти передачу товару, усе відбувалось на усних домовленостях. Відтак документи, які б свідчили про відправку та отримання товару відсутні. Після того, як він у 2018 році переїхав до місця постійного проживання у м. Львів, то неодноразово пропонував ОСОБА_4 письмово оформити всі документи по поставці плит із Закарпаття до Львова та визначити суму грошового балансу, однак той відмовився з невідомих причин. Окрім того ОСОБА_3 зазначив, що затримка з поставкою виникла саме з вини позивача, оскільки він змінював замовлення і характеристики товару, що призводило до переналагодження обладнання. При цьому, ОСОБА_4 надсилав йому фото, з яких вбачається початок роботи по монтажу отриманих плит, і навіть в подальшому висловлював подяку за товар. Між тим, ОСОБА_4 забракло матеріалів, тому 23.10.2015р. він попросив про виготовлення додаткових плит, які були негайно поставлені останньому. Крім того, ОСОБА_4 не мав місця для зберігання плит, тому попросив подальші партії виготовити на наступний сезон після зими. У зв`язку з цим замовленням, 08.11.2015р. він заплатив 2950 доларів США авансу, який вказується в долученій до договору розписці. Зважаючи на викладене, не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що товар на сьогоднішній день не був отриманий. Претензію від позивача про повернення коштів він не отримував, і взагалі йому незрозуміло про написання такої лише в 2017 році, тобто аж через два роки після укладення договору. Також, ОСОБА_4 на початку 2015 р. було безоплатно передано обладнання для проведення будівельних робіт, яке останній привів у незадовільний стан, завдавши ОСОБА_3 збитків на 850 доларів США. Про даний факт ОСОБА_4 у позові взагалі не згадується. Зважаючи на викладене, просить в задоволені позову відмовити за безпідставністю, оскільки фактично товар був поставлений, жодних коштів він не привласнював.

У поданих суду письмових поясненнях від 19.09.2018р., позивач долучив витяг з ЄДР на підтвердження того, що ФОП ОСОБА_3 припинив свою діяльність лише 04.06.2018р., відтак на момент укладення договору діяв як фізична особа-підприємець. Також зазначив, що між сторонами, окрім договору поставки від 22.06.2015р., було укладено ще договір поставки від 01.05.2014р., грошові кошти по якому ОСОБА_3 отримував 01.04.2014р., 06.08.2014р. та 20.10.2014р. Проте замість обумовлених 140 плит, на протязі 2014-2016 років поставив йому лише 28 штук. Таким чином він доотримував плити по першому договору, і саме тому по другому договору не була сплачена вся сума, а лише аванс. Також вказав, що відсутність поставок з боку відповідача підтверджуються тим, що він був змушений укласти подібний договір з іншим товариством ,- ТзОВ «Будтехінвест 2007» , для завершення будівництва. Зважаючи на те, що відповідачем не надано жодних накладних на підтвердження поставки йому товару, його заперечення вважає безпідставними та голослівними, просить позов задовольнити.

15.03.2019р. ОСОБА_3 подав відповідь на пояснення, у якій вказав, що твердження позивача про те, що він взагалі не отримував товар не відповідають дійсності. По-перше, в матеріалах справи є письмові пояснення водіїв ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про доставку товару на його будову. По-друге, позивач отримав частину плит у 2014 році. З огляду на те, що іншу частину він не мав де зберігати, решта плит на його вимогу було довезено у жовтні 2015 року. Цього ж місяця позивачем були внесені зміни у проект, а саме необхідно було виготовити плити з іншою товщиною, у зв`язку з чим було проведено доплату у сумі 2250 дол. США і оформлено другим договором поставки від 22.06.2015р. Всі ці плити ОСОБА_4 отримав ще у жовтні 2015р. Для виготовлення плит, необхідних для завершення будови, ОСОБА_4 додав відповідачу 2950 доларів США у вигляді авансу, однак уже після поставки основної частини плит у жовтні 2015р. Крім цього, на початку 2016р. ОСОБА_4 був попереджений, що плити необхідної йому товщини завод не буде виготовляти, тому останній придбав їх у підприємства «Будтехінвест-2007», а не з тих підстав, що виникла затримка виробництва, як це зазначено у позові.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 позов підтримував з підстав, викладених в заяві та поясненнях. В останнє судове засідання ОСОБА_4 не з`явився. Його представник ОСОБА_1 в засіданні позов підтримала, додатково пояснивши, що докази, на які посилається відповідач, зокрема щодо переписок між сторонами, вважає неналежними та недопустимими, оскільки невідомо з яких джерел такі отримані.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов заперечили, зіславшись на обставини та факти, викладені у відзиві та відповіді на пояснення. Також відповідач доповнив, що ОСОБА_4 порушив умови договору, надавши йому аванс в сумі лише 5200 доларів США, замість обумовлених 6000 доларів США, що на його думку взагалі виключає виконання своїх зобов`язань по виготовленню та поставці товару. Більше того, позивач практично завершив будівництво каркасу, що було б неможливо без використання поставлених йому плит. А його твердження про закупку таких в ТзОВ «Будтехінвест 2007» не відповідає дійсності, оскільки останнім надано докази, що дане товариство поставило йому лише 25 плит, зі 173 необхідних згідно проекту будівництва.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що займається вантажними перевезеннями. Так, 17.10.2016р. він отримав заявку на завантаження від ТзОВ «Сокирницький цеолітовий завод», що в с. Бороняво, Закарпатської обл. Прибувши на вказаний завод, йому завантажили плити, що складались з дроту і пінопласту, близько 20 штук, які він доставив до с. Великі Грибовичі, що знаходиться поблизу м. Львова. На місці він помітив будинок, збудований з подібних плит. Господар даного будівництва отримав товар та вказав, що претензій не має. Плити перевозив за домовленістю з ОСОБА_3

Провадження у справі відкрито 30 липня 2018 року, призначено розгляд справи по суті.

У зв`язку із складністю розгляду справи, для остаточно визначення предмета спору та характер спірних правовідносин, а також для надання сторонам можливості представити всі наявні докази у справі, розгляд справи ухвалено розпочати з підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 29 листопада 2018 року підготовче провадження закрито та призначено розгляд справи по суті.

Розглянувши справу в порядку загального провадження, заслухавши пояснення учасників процесу, оглянувши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.ст. 15,16 ЦК України).

Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується тверджень відповідача про те, що позов пред`явлений до нього, як до фізичної особи-підприємця є безпідставним, суд зазначає наступне.

Як вбачається з витягу із єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ФОП ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_1 припинив свою діяльність 04.06.2018р. Відтак, на момент укладення договору від 22.06.2015р., він був суб`єктом господарювання і перебував у статусі фізичної особи-підприємця.

Статтею 52 ЦК України передбачено, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

У пункті 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зроблено висновок, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою. Висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13 підтверджений в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

З огляду на викладене, як зазначалось вище, судом за згодою представника позивача замінено відповідача ФОП ОСОБА_3 , на фізичну особу ОСОБА_3 , та який відповідає за зобов`язаннями за укладеними договорами фізичної особи-підприємця.

Предметом спору у даній справі , згідно заявлених позивачем вимог, є заборгованість відповідача перед ОСОБА_4 , яка виникла при виконанні умов договору поставки від 22.06.2015р.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Особливістю Договору поставки є те, що він укладається в рамках здійснення підприємницької діяльності з метою задоволення господарських потреб. Укладення договору в особистих (приватних) цілях не допускається. Відтак, на стороні постачальника та покупця можуть бути виключно юридичні особи або фізичні особи-підприємці.

В даному випадку, хоча ОСОБА_3 на момент укладання договору перебував в статусі ФОП, проте покупець - ОСОБА_4 , не є фізичною особою-підприємцем, а товар використовував для зведення житлового будинку, тобто в особистих цілях, що не заперечувалось останнім при розгляді справи.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам, здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. Тобто, у даному випадку по своїй суті укладений між сторонами договір від 22.06.2015 року є письмовим договором купівлі-продажу.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (частина перша статті 656 ЦК України).

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України, договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. (ст. 629 ЦК України).

Так, у розділі 2 договору від 22.06.2015р., сторонами обумовлено якість і кількість товару. Згідно розділу 5 даного договору, розрахунки за поставлену продукцію відбуваються шляхом внесення покупцем авансу в розмірі 6000 доларів США. Наступна оплата настає у момент виготовлення та доставки всієї партії продукції і становить на момент розрахунків 4 263 доларів США. Сума договору становить 10 263 доларів США.

Як встановлено судом, та не заперечувалось сторонами, при укладенні договору, ОСОБА_3 отримав 2250 доларів США авансу та 08.11.2015р. отримав ще 2950 доларів США авансу, про що вказано у долученій до позову розписці.

Таким чином, позивачем надано ОСОБА_3 аванс в загальній сумі 5 200 дол. США., замість обумовлених 6000 доларів США у договорі від 22.06.2015р. Інших доказів, на підтвердження сплати залишку вартості товару повністю або у частині, позивачем суду не надано.

Отже, є всі підстави для визнання того факту, що взяті на себе зобов`язання за договором позивач не виконав в повному обсязі, що в силу вищенаведених норм Закону, виключає зобов`язання відповідача по договору. Із змісту укладеного правочину вбачається ( розділ 4 ) , що датою поставки і переходу права власності та всіх ризиків є момент , що відповідає повній оплаті готової виготовленої продукції покупцеві згідно умов договору. При цьому сторонами не обумовлювалось питання здійснення прийому - передачі товару певним письмовим документом. В ході ж судового розгляду сторони зазначали про усні домовленості , яких було досягнуто між ними як при підписанні угоди від 22.06.2015 р., так і в ході її виконання. Проте жоден з учасників не визнав в суді ті умови усних домовленостей, на які вказували інша сторона договору. При цьому фактично дві сторони договору визнали, що в усному порядку суттєві умови договору неодноразово змінювались.

Між тим, в ході судового розгляду не здобуто доказів твердженням позивача про те, що він взагалі не отримував товар , передбачений умовами договору, від ОСОБА_3 .

Так, із пояснень свідка ОСОБА_6 вбачається, що в жовтні 2016 року він, працюючи водієм вантажного автомобіля, поставляв плити для будівництва житлового будинку с. Великі Грибовичі, що знаходиться поблизу м . Львова . Господарем будівництва за вказаною адресою є позивач ОСОБА_4 Товар поставлявся із ТзОВ «Сокирницький цеолітовий завод», що в с. Бороняво, Закарпатської обл., де свою підприємницьку діяльність здійснював ФОП ОСОБА_3 .

Також в матеріалах справи наявна копія накладної від 17.10.2016р., згідно якої водій ОСОБА_6 , автомобілем MAN, н.з. НОМЕР_2 доставив в с. Великі Грибовичі плити в кількості 24 шт.

Позивач не був позбавлений права документально оформляти перевезення вантажу за допомогою товарно-транспортних накладних, чи в інший спосіб, проте як встановлено під час розгляду справи, усі домовленості при поставці товару проводились між сторонами в усній формі. Тому, встановити точну кількість товару, яка була поставлена на будову ОСОБА_4 неможливо. А як згадувалось вище, згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Також, як вбачається із тексту угоди від 22.06.2015 р., термін дії договору зазначений до 22.06.2016 року. Перша ж претензія щодо невиконання умов договору відповідачем , датована лише 13.12.17 р.( а.с. 15-17), тобто більш як через два роки після передачі коштів за отримання товару покупцем . При цьому у розпорядженні суду відсутні дані щодо отримання цієї претензії-вимоги ОСОБА_3 . Між тим, сам по собі строк звернення з такою лише у грудні 2017 року , на думку суду, свідчить про відсутність претензій позивача щодо невиконання умов договору відповідачем впродовж строку дії договору.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту невиконання відповідачем зобов`язання саме у розмірі 5200 доларів США, а тому дана вимога до задоволення не підлягає. Відповідно, слід відмовити і в стягненні з ОСОБА_3 трьох відсотків річних, оскільки така вимога є похідною від першої.

Відмовляючи в позові в цілому, в силу ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України ,-

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення 135 824 грн., 3 % річних у розмірі 10 047 грн. 84 коп. ,- відмовити за безпідставністю .

Позивач: ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_3 , проживає АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_1 , проживає АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного його тексту, до Львівського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 15 листопада 2019 року.

Суддя І. Є. Зима