П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року м. Київ

Справа № 756/17024/18

Провадження: № 22-ц/824/14929/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Левенця Б.Б.,

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Луценка О.М.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

В грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона та ОСОБА_1 у 2010 році зареєстували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_1 . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.07.2012 року шлюб між ними було розірвано. З 2011 року ОСОБА_1 проживає окремо та жодного з покладених законом на нього як батька обов`язків не виконує, участі у вихованні доньки не бере. З 05.05.2011 року за рішенням суду ОСОБА_1 повинен сплачувати аліменти, однак кошти на дитину сплачуються не в повному обсязі та невчасно (останнє зарахування коштів відбулось у лютому 2017 року в розмірі 500 грн.), у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 01.12.2018 року складає 43 315, 01 грн. Також зазначала, що донька з народження має певні вади з лівою ніжкою та потребує певного нагляду, який ОСОБА_2 здійснює самостійно. Окрім того, дитина потребує хірургічного втручання для повноцінного життя, що підтверджуються відповідними доказами. Вказувала, що на засіданні опікунської ради Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 22.05.2015 року встановлено, що батько дитини долею дитини та її станом здоров`я не цікавиться, участі у її вихованні не приймає, з донькою не спілкується та на підставі викладеного зроблено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав стосовно його неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до нього про позбавлення батьківських прав відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що орган опіки та піклування зробив висновок про те, що він ухиляється від виховання дитини лише на підставі його повідомлення про те, що востаннє він бачив свою дитини близько 2 років тому. При цьому, поза увагою посадових осіб залишився той факт, що в 2014 року він звертався до органу опіки та піклування із заявою про те, що ОСОБА_2 не надає йому можливості бачитися зі своєю донькою. Орган опіки та піклування вирішив цей конфлікт формально, прийнявши 11.11.2014 року рішення, яким встановив йому дні та години у вихованні та спілкуванні з донькою: кожної неділі місяця з 10 год. до 18 год. та в будні дні за згодою матері. Окрім цього, він звертався до Києво-Святошинської РДА Київської області 12.03.2015 року із заявою про те, що позивачка не надає йому можливості бачитися зі своєю донькою. У відповідь на це, орган опіки та піклування обмежився вказівкою на те, що 2014 року встановив для нього порядок побачення зі своєю донькою, також орган опіки та піклування порекомендував йому дійти спільної згоди з позивачкою щодо виховання дитини. За таких підстав він вважає, що висновок органу опіки та піклування не містить всебічного та повного з`ясування обставин конфлікту, є необ`єктивним, оскільки залишилося нез`ясованим питання надання йому, відповідачу, можливості бачитися зі своєю донькою та виконання позивачкою рішення органу опіки та піклування про порядок побачення з донькою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України ОСОБА_2 не скористалась.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат Український А.В. підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованність.

Представник Києво-Святошинської РДА Київської області справи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представника третьої особи.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як убачається із матеріалів справи, 18 липня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (а.с.6).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16.11.2011 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.19).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 липня 2012 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.8).

02 вересня 2011 року рішенням Оболонського районного суду міста Києва стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в сумі 930 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.05.2011 року і до досягнення нею повноліття (а.с. 9-10).

Станом на 01.12.2018 року ОСОБА_1 має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 43 315,01 грн. (а.с. 12).

Відповідно до висновку № 07-21/1538 від 22.05.2018 року орган опіки та піклування Києво-Святошинської РДА Київської області на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини Києво-Святошинської РДА Київської області від 07 травня 2015 року № 2 (протокол №9) вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13-14).

Відповідно до характеристики, наданої спеціалізованою школою І-ІІІ ступенів № 73 з поглибленим вивченням української мови, літератури та українознавства, батько ОСОБА_3 не бере участь у її вихованні. За весь період навчання дитини у школі, батько жодного разу не відвідував батьківські збори, шкільні свята, не цікавився її успіхами, не приводив та не забирав зі школи (а.с. 31).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують своїх батьківських обов`язків, вважав за необхідне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно його дитини ОСОБА_3 .

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не належним чином дослідив та дав оцінку поданим сторонами доказам, а тому дійшов неправильного висновку про наявність підстав, передбачених частиною 1 статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав. Батько дитини бажає спілкуватися з донькою, проти позбавлення батьківських прав заперечував, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей.

ОСОБА_2 , як на підставу для позбавлення батьківських прав відповідача, посилалась, на висновок № 07-21/1538 від 22.05.2018 року орган опіки та піклування Києво-Святошинської РДА Київської області на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини Києво-Святошинської РДА Київської області від 07 травня 2015 року № 2 (протокол №9) вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, в суді апеляційної інстанції на підтвердження свої вимог ОСОБА_2 надала довідку ДНЗ № 590 від 10.09.2019 року про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідувала ДНЗ № 590 з 21 вересня 2015 року. За час відвідування групи № 10, зі слів вихователів, дитину із садка забирала мама та бабуся (згідно заяви матері). За весь період перебування дитини у закладі, батько ОСОБА_1 , в садочок не приходив і життям дитини не цікавився. Доглядом і вихованням дитини займалися мама та бабуся (а.с. 87) .

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не обґрунтовано погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, оскільки він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 вказував на те, що окреме проживання і певні перешкоди з боку позивачки щодо спілкування з дитиною позбавляє його можливості у повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки, проте він виявляє намір спілкуватись з донькою та приймати участь у її вихованні. У зв`язку з цим він у 2014 році звертався до органу опіки та піклування із заявою про те, що ОСОБА_2 не надає йому можливості бачитися зі свою донькою. На підставі цієї заяви було прийнято рішення про встановлення ОСОБА_1 відповідного часу для виховання доньки та спілкування з нею. В подальшому, у 2015 році ОСОБА_1 повторно звертався до Києво-Святошинської РДА Київської області з питанням про ненадання ОСОБА_2 йому, батьку, можливості бачитися з донькою.

Згідно відповіді на звернення ОСОБА_1 йому рекомендовано дійти спільної згоди з матір`ю - ОСОБА_2 щодо виховання дитини (а.с. 66).

ОСОБА_1 також стверджував, що він не знав в якій школі навчається його донька, оскільки позивачка після розірвання шлюбу, створивши нову сім`ю, та змінивши місце проживання, не надавала йому жодної інформації про доньку, її навчання тощо.

Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, не врахував, що між сторонами склались неприязні стосунки, що і вплинуло на відношення відповідача до виконання своїх батьківських обов`язків.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на виконання вимог статей 1-3, 9 Конвенції ООН «Про права дитини» державні органи вживали необхідних та достатніх заходів щодо надання необхідної допомоги сім`ї сторін, що реально був наданий комплекс соціальних послуг з метою покращення ситуації в їх родині. Жодних роз`яснювальних заходів, а також заходів попередження про можливі наслідки до відповідача, органом опіки та піклування не вживалось.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

За таких підстав, колегія суддів вважає вказаний висновок передчасним, та таким, що не відповідає інтересам дитини, оскільки позбавляє останню спілкування з батьком, який висловлює бажання брати участь у її вихованні.

Також слід відмітити, що ОСОБА_2 , на підтвердження викладених у позовній заяві обставин щодо ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, посилалася на те, що відповідач не приймає участі у вихованні та не сплачує аліменти.

Дані обставини не можуть бути підставою для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_1 відносно його доньки, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача.

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей факт стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки аліментів на утримання дитини, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 199/5032/16-ц, від 28 березня 2019 рокуу справі№ 559/1553/16-ц,

Суд першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосував до спірних правовідносин положення статтей 164, 166, 171 СК та дійшов помилкового висновку про ухилення ОСОБА_1 від виконання батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_3 , у зв`язку із чим ухвалене рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявність конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї, не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини виявляє намір спілкуватись з донькою, проти позбавлення батьківських прав заперечує, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст.376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

З метою дотримання інтересів малолітньої дитини, колегія суддів вважає за доцільне попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і покласти на орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області здійснення контролю за виконанням ним батьківських обов`язків.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та покласти на органи опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2019 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

Б.Б. Левенець