Провадження №2/760/4194/19
В справі № 760/3817/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретарів - Гак Г.М., Олех Ю.М.

позивача - ОСОБА_2

представника відповідачів - ОСОБА_3

представника 3-ї особи - ОСОБА_18

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 3-я особа: ОСОБА_8 про встановлення фактів, зобов`язання повернути майно, оплатити комунальні послуги, повернути отримані доходи від майна, відшкодування матеріальних та моральних збитків та зобов`язанння звільнити квартиру, суд

В С Т А Н О В И В :.

Позивач у лютому 2019 року звернувся до суду з позовом і просить:

- встановити, що відповідачі не надсилали вимогу про добровільне виселення;

- встановити, що відповідачі не звертались до суду і не мали рішення суду про примусове виселення;

- встановити, що відповідачі порушили порядок виселення і незаконно заволоділи майном;

- встановити, що з 05 квітня 2017 року власником квартири являється ОСОБА_8 ;

- зобов`язати відповідачів «під опис» повернути захоплене майно;

- зобов`язати відповідачів оплатити комунальні платежі за час незаконного володіння квартирою;

- зобов`язати відповідачів повернути усі доходи від майна, які міг отримати він в розмірі 98 800, 00 гр.;

- зобов`язати відповідачів відшкодувати всі матеріальні збитки, що становлять 2 774 565, 00 гр., та моральні збитки в розмірі 1 000 000, 00 гр.;

- зобов`язати відповідача ОСОБА_7 звільнити спірну квартиру.

Посилається в позові на те, що 27 грудня 2016 року в задоволення вимог іпотекодержателя відповідач ОСОБА_6 зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яку 30 грудня 2016 року продав відповідачу ОСОБА_7

11 січня 2017 року відповідачі вибили двері в квартиру, змінили замки, захопили все, що було в квартирі, у зв`язку з чим вони звернулися до поліції.

Після прибуття поліції було встановлено, що в квартирі перебували представники відповідачів, які дали свідчення, що особисті речі перебувають на відповідальному зберіганні у власника квартири та будуть повернуті ОСОБА_8 за домовленістю найближчим часом.

В порушення вимог ч.2 ст.40 Закону України « Про іпотеку» та ч.3 ст109 ЖК України ні іпотекодержатель ОСОБА_6 , ні новий власник ОСОБА_7 письмової вимоги про добровільне звільнення квартири не надсилали та до суду про примусове виселення не зверталися.

Вони самочинно, всупереч закону, свідомо, без рішення суду, без правоохоронних органів, виконавчої служби вибили двері, змінили замки, захопили все, що знаходилось в квартирі.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_8 Міністерство юстиції України видало наказ № 1154/5 від 05 квітня 2017 року, яким скасувало реєстрацію права власності відповідачів на квартиру.

Даним наказом було поновлено право власності ОСОБА_8 на зазначену квартиру, а також і його право власності, оскільки дана квартира є об`єктом спільної сумісної власності.

Відповідач ОСОБА_7 оскаржував законність даного наказу, проте рішеннями першої та апеляційної інстанції в задоволенні його позову було відмовлено.

Ним та третьою особою ОСОБА_8 неодноразово надсилалися вимоги відповідачам про повернення майна і звільнення квартири, проте виконані вони не були.

Разом з правоохоронними органами ним було встановлено, що відповідач ОСОБА_7 здає дану квартиру у найм.

Незаконне володіння квартирою триває з 11 січня 2017 року, тобто два роки і два місяці.

Станом на 01 листопада 2018 року відповідач ОСОБА_7 має сплатити 12 035, 48 гр. комунальних платежів.

Крім того, відповідач ОСОБА_7 з 01 березня 2017 року здає квартиру в оренду, отримуючи щомісячно 3 800, 00 гр., за два роки і два місяці останній отримав 98 800, 00 гр., які міг би отримати він, що є збитками.

Вартість описаного майна, яке захопив відповідач ОСОБА_6 і передав ОСОБА_7 на зберігання, становить 2 656 700, 00 гр.

За їх проживання 9 днів у в готелі з 11 січня 2017 року по 20 січня 2017 року - 7 030, 00 гр. з розрахунку 670, 00 гр. за день.

Таким чином, матеріальні збитки, завдані відповідачами,становлять 2 774 565, 00 гр.

Зазначає також, що дії відповідачів завдали йому моральної шкоди, що полягають у душевних стражданнях, знищенні та пошкодженні майна, порушення душевного і фізичного спокою, а тому моральні збитки, завдані відповідачами, оцінюються ним в 1 000 000, 00 гр.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечував.

Зазначив, що відповідач ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири серії/номер 570, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л. 30 грудня 2016 року.

Право власності попереднього власника квартири ОСОБА_6 було зареєстровано в порядку позасудового врегулювання спору на підставі положень ст.ст. 36-37 Закону України «Про іпотеку» шляхом задоволення вимоги за іпотечним договором від 29 жовтня 2015 року, укладеним з ОСОБА_8 , посвідченим приватним нотаріусом Клименко Д.Б. та зареєстрованим в реєстрі за № 1989.

Зазначений договір був укладений на виконання Договору позики від 29 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Клименко Д.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 1988.

Після придбання квартири відповідач ОСОБА_7 передав її в оренду громадянину ОСОБА_16 на підставі Договору оренди № 1 від 01 березня 2017 року.

В подальшому Міністерством юстиції України був виданий наказ № 1154/5 від 05 квітня 2017 року, яким за скаргою ОСОБА_8 було скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на спірну квартиру та поновлено запис про реєстрацію права власності на квартиру за нею.

Вважає, що позивач є неналежним позивачем у справі, оскільки Договір позики від 29 жовтня 2015 року та Договір іпотеки від 29 жовтня 2015 року спірної квартири, яким забезпечувалося виконання договору позики, були укладені між відповідачем ОСОБА_6 та ОСОБА_8 за письмовою згодою позивача.

При цьому жодних правовідносин між позивачем та відповідачами не існувало та не існує, жодних договорів між вказаними особами не укладалося, а також не існує жодних обставин щодо наявності у позивача права власності на майно, яке є предметом спору.

Вважає також, що докази, надані позивачем в обґрунтування заявлених ним вимог, не мають відношення до справи, не підтверджують обставин, зазначених в позові, а доводи позивача ґрунтуються на його власних припущеннях.

Факт існування будь-якого майна в квартирі не підтверджений належними та допустимими доказами, ОСОБА_8 добровільно звільнила квартиру, що була предметом іпотеки, ще в грудні 2016 року.

Крім того, звернув увагу на те, що позивач просить повернути йому майно відповідно до складеного ним же списку, та вимагає відшкодувати збитки, розмір яких не підтверджений та суб`єктивно визначений останнім.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Протокольною ухвалою суду від 03 травня 2019 року до участі в справі була залучена ОСОБА_8 в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог.

Представник третьої особи - ОСОБА_18 в судовому засіданні позов підтримала з підстав, зазначених у ньому.

Зазначила, що відповідачі заволоділи їх цінним майном, яке знаходилося в квартирі, значною сумою коштів, які вона виручила від продажу належного їй на праві власності будинку, старовинними іконами, документами, одягом та іншими цінностями, вартість яких приведена в позові та має бути відшкодована відповідачами.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 3-яособа ОСОБА_8 на підставі Договору міни від 16 жовтня 2014 року є власником квартири АДРЕСА_1 .

Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

/ а.с. 10, 117 /

29 жовтня 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 був укладений Договір позики, за умовами якого останній передав, а ОСОБА_8 прийняла грошові кошти в сумі 257 192, 39 гр., що на день укладення договору становило еквівалент 10 601, 50 доларів США з кінцевою датою повернення 01 травня 2016 року.

З метою забезпечення виконання умов Договору позики в той же день був укладений Іпотечний договір, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

В зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_8 умов договору позики та вимоги про усунення порушень, 27 грудня 216 року відповідно до умов Договору іпотеки державним реєстратором Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «СПЕЦЖИТЛОФОНД» у місті Києві Коровайко О.С. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_6 на спірну квартиру.

Дані обставини підтверджуються рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2018 року та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року, підтверджені сторонами, а тому повторному доказуванню, в порядку ч.4 ст.82 ЦПК України, не підлягають.

/ а.с.87 - 95; 135 - 139 /

30 грудня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

01 березня 2017 року був укладений договір оренди спірної квартири, за умовами якого відповідач ОСОБА_7 передав квартиру в оренду ОСОБА_16

Наказом Міністерства юстиції України від 05 квітня 2017 року № 1154/5 була задоволено скарга ОСОБА_18 в інтересах ОСОБА_8 від 17 січня 2017 року, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 грудня 2016 року № 33205904, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» Коровайко О.С.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 грудня 2016 року № № 33301225, 33301326, 33301724, 33302664, 33302832, прийняті приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комендант О.Л.

/ а.с. 16, 22, 140 - 141 /

Таким чином, право власності 3-ї особи ОСОБА_8 на спірну квартиру було поновлено і вона отримала гарантовані законом права власника, в тому числі володіння, користування та розпорядження належним їй майном.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Тобто, при вирішенні спору суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

При цьому власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Це відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом.

Виходячи з викладеного вище, суд вважає, що факти, які просить встановити позивач, щодо законності вибуття з власності 3-ї особи ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_2 , та поновлення цього права, уже встановлені в порядку адміністративного судочинства і їм дана відповідна правова оцінка при вирішенні спору в частині законності проведених реєстраційних дій щодо спірної квартири.

Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що власником спірної квартири є його дружина ОСОБА_8 ,квартира була придбана в шлюбі, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності як подружжя.

Відновивши право власності на спірну квартиру, питання про усунення перешкод у здійсненні права власності, виселення орендарів та вселення в квартиру її власник ОСОБА_8 не вставить.

Позивач, обґрунтовуючи своє право на звернення до суду, надаючи суду докази здачі квартири в оренду відповідачем ОСОБА_7 , питання про вселення в квартиру та виселення орендарів також не ставить.

Способи захисту, зазначені позивачем при зверненні до суду в цій частині, не відповідають способам захисту, визначеним ч.2 ст.16 ЦК України, а тому суд приходить до висновку про відмову в позові з цих підстав.

Що стосується решти вимог позивача, суд виходить з наступного.

Вимагаючи стягнення збитків у розмірі 2 774 565, 00 гр., позивач зазначає, що дана сума складається з:

-2 656 700, 00 гр. вартості майна, яке знаходилося в квартирі і яке захопив відповідач ОСОБА_6 та передав на зберігання відповідачу ОСОБА_7 ;

-7 030, 00 гр. вартості їх проживання в готелі;

-12 035, 48 гр. належних до сплати відповідачем ОСОБА_7 надавачам житлово-комунальних послуг;

-98 800, 00 гр. отриманих відповідачем ОСОБА_7 коштів від здачі в оренду квартири за 2 роки 2 місяці;

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом даної норми закону для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

За відсутністю хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, у розумінні вимог ст.22 ЦК України, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майно.

Такий же обов`язок на власників та наймачів житла покладається Законом України « Про житлово-комунальні послуги».

Вимагаючи сплати коштів за надані послуги їх надавачам, позивач долучає до матеріалів справи рахунок-повідомлення станом на 01 листопада 2018 року.

В той же час, суд враховує, що з точки зору ч.ч.1,2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким за законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересів.

Позивач та представник 3-ї особи в судовому засіданні не заперечували, що витрат на утримання спірної квартири вони в приведеному в позові розмірі не понесли, з них вказана сума не стягувалася і претензій щодо її сплати відповідні державні органи не пред`являли.

Виходячи з цього, суд вважає, що позивач не уповноважений звертатися до суду з позовом про зобов`язання відповідачів сплатити кошти за надані житлово-комунальні послуги їх надавачам.

Судом встановлено та не спростовується сторонами, будь-яких зобов`язальних відносин між ними не виникло і не існує, спір сторін грунтується за умовах укладених договорів позики та іпотеки.

Сума збитків, яку просить стягнути позивач, обґрунтовується умовним припущенням про можливість отримання ним прибутку в результаті здачі квартири в оренду відповідачем ОСОБА_7 .

Суд вважає, що наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для висновку про наявність збитків та їх стягнення.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимагаючи стягнення з відповідачів матеріальних збитків у розмірі 2 656 700, 00 гр. - вартості захопленого майна, позивач надав суду перелік даного майна, складеного невідомо ким.

Будь-яких доказів його існування, знаходження в квартирі при переході права власності на неї до відповідача ОСОБА_6 та зазначеної в переліку вартості, а також його належності йому, не надав.

Крім того, зі змісту пояснень представника 3-ї особи в судовому засіданні вбачається, що грошові кошти, зазначені в переліку, належать їй і виручені від продажу будинку.

Про належність їй і іншого майна з переліку, не зазначаючи при цьому якого саме, заявила представник 3-ї особи в судовому засіданні, використовуючи займенники «ми», «наше».

Таким же чином 3-ю особою складено і позовну заяву від імені позивача.

Крім того, з переліку майна вбачається також, що в ньому зазначено жіночі речі особистого вжитку, однак кому саме вони належать, позивач не зазначає та не обґрунтовує свого права на їх повернення йому.

З долучених до справи копій квитанцій ФОП`ОСОБА_19 вбачається, що вони підтверджують проживання 3-х осіб у готелі «АДЛЕР» на загальну суму 7 030, 00 гр., в тому числі 3-ї особи та її представника.

Хто сплачував ці кошти, в даних квитанціях не зазначено.

Доказів витрат, понесених саме ним за проживання в готелі, позивач суду не надав.

При цьому звертає на себе увагу та обставина, що як сам позов, так і поведінка позивача та представника 3-ї особи в судовому засіданні свідчать про те, що позов пред`явлено саме за ініціативою представника 3-ї особи та в інтересах всієї сім`ї, в тому числі її самої, а не з метою захисту порушених прав позивача, від імені якого подано позов і як цього вимагає ч.1 ст.4 ЦПК України.

Виходячи з викладеного вище, одного з основних принципів засад здійснення цивільного судочинства, викладеного в ст.12 ЦПК України, а саме принципу змагальності сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача і в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.

Згідно з ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, ) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

В п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової)шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з п.5 даної постанови Пленуму обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Виходячи з викладеного вище, приведених висновків суду про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача і в частині відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 15,16, 22,23,322, 360, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 12-13, 76-79, 81-83, 141, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про встановлення фактів, зобов`язання повернути майно, оплатити комунальні послуги, повернути отримані доходи від майна, відшкодування матеріальних та моральних збитків та зобов`язанння звільнити квартиру відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09 вересня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва