Справа № 431/5283/19
Провадження № 2/431/1260/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року м. Старобільськ

Старобільський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Воронкіна О.А.,

за участю секретаря Савкової Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Старобільськ Луганської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна, а також через лінію розмежування в зону проведення ООС на тимчасово непідконтрольній території України та АР Крим, разом із матір`ю, без згоди та супроводу батька, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Старобільського районного суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна, а також через лінію розмежування в зону проведення ООС на тимчасово непідконтрольній території України та АР Крим, разом із матір`ю, без згоди та супроводу батька.

В обґрунтування заявлених вимог позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 11 червня 2011 року по 03 грудня 2018 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Сєвєродонецького міського суду від 03 грудня 2018 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем. Відповідач з червня 2018 року не підтримує зв`язок з позивачем та дитиною та не надає їм допомоги. Протягом тривалого часу відповідач не бачиться з донькою, зовсім відмовився від спілкування з позивачем та дитиною. За межами України мешкають майже всі родичі позивача та вона бажає повезти дитину до них з метою відпочинку, оздоровлення та розширення її кругозору. Також педіатри надають позивачу загальні рекомендації повезти дитину на море, що також не можливо без дозволу відповідача. Однак вона не може отримати згоди на такі поїздки у відповідача тому що він відмовляється надати дозвіл: на її неодноразові прохання надати їй дозвіл, щоб вивозити доньку на відпочинок та до родичів, відповідач ніяк не реагував або відмовлявся, ігноруючи їх з донькою потреби. Через таке ставлення відповідача до їх потреб вони з дитиною не мають змоги вільно пересуватися. У зв`язку з цією ситуацією вона була змушена звернутися до суду з зазначеним позовом.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 не з`явились, в позовній заяві просила суд розглянути справу без її участі та участі її представника.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав суду заяву, в якій позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить суд розглянути справу у його відсутності.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 03.05.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено відповідний актовий запис № 252. В графі батько зазначений ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

Згідно з рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03.12.2018 у справі № 428/13308/18 шлюб, зареєстрований 11.06.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 216, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 14.01.2019 року Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 07, ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_1.

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем права їх неповнолітньої дочки на повноцінний відпочинок та оздоровлення за кордоном із метою підвищення рівня її світогляду, покращення здоров`я, фізичного та духовного розвитку, що відповідає інтересам дитини у межах здійснення нею батьківських прав та обов`язків.

Вказані правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі.

Відповідно до вимог ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

З аналізу вказаного вище вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретного періоду часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку.

В позовній заяві позивач вказує, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, в той час як відповідач самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною, її виховання та утримання, що суперечить інтересам дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав.

Враховуючи вищенаведене, та оскільки судом встановлено, що виїзд неповнолітньої ОСОБА_3 за кордон з метою розширення їх світогляду, спрямування дітей на розвиток їх історичних і культурних цінностей інших народів, підготовки дітей до свідомого життя у суспільстві з матір`ю, у зв`язку з неповнолітнім віком, відповідає інтересам дітей, сприятиме їх фізичному, духовному та моральному розвитку. Отримати дозвіл на виїзд за межі України у позасудовому порядку у позивача немає можливості, а з іншого боку не зачіпає інтереси відповідача як батька дитини щодо можливості спілкуватися та приймати участь у її вихованні, якщо у нього виникне таке бажання у майбутньому, тому позов слід задовольнити.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу дитині на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави Україна, а також через лінію розмежування в зону проведення ООС на тимчасово непідконтрольній території України та АР Крим, разом із матір`ю, без згоди та супроводу батька задовольнити.

Надати дозвіл дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасові неодноразові поїздки за межі держави України, а також через лінію розмежування у зону проведення ООС на тимчасово непідконтрольній території України та АР Крим разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та на окупованій території України та повернення в Україну своєї дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до досягнення дитиною 16-річного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Старобільський районний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.А. Воронкін