Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 175/2201/17

провадження № 61-25246 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укртелеком»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2017 року, постановлену у складі судді Новік Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

14 листопада 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. В., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дискримінації його прав, як споживача телекомунікаційних послуг, права на повагу до гідності фізичної особи, права на захист від неправомірних обмежень, що призвів до втрати його творчих здібностей.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 12 серпня 2005 року між ним та ПАТ «Укртелеком» було укладено договір про надання послуг електрозв`язку №61377996. У грудні 2016 року він направив на адресу ПАТ «Укртелеком» заяву про розірвання зазначеного договору у зв`язку з відсутністю потреби в отримані послуг електрозв`язку. 28 грудня 2016 року відповідач повідомив про відмову у відключенні телекомунікаційних послуг, з огляду на відсутність безперечних доказів та впевненості в тому, що заява про відмову від надання послуг написана саме абонентом - власником особового рахунку, з яким укладено договір про надання послуг, та запропоновано заповнити заяву, зразок якої додавався до відповіді. Також зазначив про те, що заява про відключення телекомунікаційних послуг може бути задоволена лише за відсутності заборгованості за надання таких послуги, у зв`язку з чим запропоновано сплатити нараховану йому суму за надані телекомунікаційні послуги.

Посилаючись на те, що в порушення вимог його заяви про припинення надання телекомунікаційних послуг, ПАТ «Укртелеком» безпідставно продовжує нараховувати йому заборгованість за телекомунікаційні послуги, що на його думку, є актом дискримінації та завдає моральні страждання, зокрема, порушують його права як споживача телекомунікаційних послуг, права на повагу до гідності фізичної особи, та має негативний вплив на нього, що призвело до втрати його творчих здібностей (створення зображення крокусів), просив стягнути з ПАТ «Укртелеком» на відшкодування моральної шкоди 48 000 000 грн, та зобов`язати відповідача спростувати твердження, що він має заборгованість за телекомунікаційні послуги.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від

30 червня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для сплати судового збору, а також чіткого і зрозумілого викладення змісту позовних вимог протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали. Роз`яснено, що у разі не усунення недоліків у вказаний термін, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від

20 липня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала суду мотивована тим, що позивач 12 липня 2017 року отримав копію ухвали про залишення позовної заяви без руху, недоліки, зазначені в ухвалі суду від 30 червня 2017 року не усунув, а тому відповідно до вимог частини другої статті 121 ЦПК України 2004 року позовна заява вважається неподаною та підлягає поверненню заявнику.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, оскільки отримавши 12 липня 2017 року копію ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивач станом на 20 липня 2017 року не усунув зазначені у ній недоліки позовної заяви, а тому доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права є безпідставними.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2017 року, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на порушення судами попередніх інстанцій вимог частини першої статті 8 ЦПК України 2004 року, оскільки оскаржувані судові рішення не містять посилань на норми Конституції України, ЦК України, Резолюції 39/248 Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Залишаючи без руху позовну заяву, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо необхідності сплати судового збору за подання позовної заяви, оскільки процесуальним законодавством України роль суду в процесі звільнення позивача від сплати судового збору обмежена нормами частини третьої статті 82 ЦПК України 2004 року. Підставою для застосування вимог зазначеної статті може бути лише клопотання сторони про звільнення (відстрочення, розстрочення) від сплати судового збору, в інших випадках застосовуються положення частини другої статті 79 ЦПК України 2004 року. Ураховуючи, що клопотань про звільнення від сплати судового збору або урахування його майнового стану він не подавав, суд мав керуватися частиною другою статті 79 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої порядок звільнення від сплати судового збору встановлюється законом, а не судом. Зокрема, суди не урахували, що він звільнений від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та пункту 6-1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що передбачають пільги зі сплати судового збору.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ «Укртелеком» на касаційну скаргу, мотивований тим, що оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, а відтак відсутні підстави для задоволення касаційної скарги заявника.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

За змістом статті 213 ЦПК України, частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що частиною першою статті 5 Закону України «Про судовий збір» не передбачені пільги щодо сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням прав споживачів. Закон України «Про судовий збір» є спеціальним, а тому саме він визначає підстави для звільнення від сплати судового збору та надання пільг щодо його сплати.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку правових відносин, на які поширюється його дія, втім з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства, а також наявності у цивільних правовідносинах такої слабкої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо.

Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний аналіз зазначеного Закону та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що відсутність у переліку такої категорії, як споживачі, не означає, що вони не звільнені від сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, зокрема частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., N 7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права підлягають захисту як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 позовні вимоги обгрунтовував порушенням його права, як споживача телекомунікаційних послуг, зокрема щодо безпідставного нарахування йому заборгованості за договором про надання телекомунікаційних послуг, що завдає йому моральні страждання, та дійшли помилкового висновку, що позовна заява ОСОБА_1 за змістом та формою відповідає вимогам статті 119 ЦПК України 2004 року, а тому оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними та обгрунтованими, у зв`язку з чим підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції щодо вирішення питання про відкриття провадження у справі.

У зв`язку з наявністю в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації про прийняття судових рішень у спорі між тими самими сторонами, суду першої інстанції при новому вирішенні питання про відкриття провадження у справі, належить перевірити чи є такими, що набрали законної сили рішення суду чи ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною четвертою статті 406 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 402, 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від

20 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

14 листопада 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик