КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Жовтневий відділ державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про оспорювання батьківства,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Жовтневий ВДРАЦС Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області, про оспорювання батьківства.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 народила дитину, записану як ОСОБА_3 , а 10 січня 2006 року зареєструвала факт народження у Жовтневому ВДРАЦС Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 22. Батьком народженої дитини за вказівкою відповідача було незаконно записано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без його відома і згоди. ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 , який також є батьком позивача, помер. Однак позивач не згодний з тим, що його батько є біологічним батьком дитини ОСОБА_3 , оскільки покійний батько та відповідач були малознайомі, зустрічалися дуже рідко і завжди в присутності інших осіб. Вони не перебували у фактичних шлюбних відносинах, разом не проживали, не вели спільне господарство, покійний батько позивача був хворою людиною, він потребував стороннього догляду та в силу свого стану здоров'я не мав можливості зачати дитину, яка не схожа на нього.

Посилаючись на викладене та положення частини третьої статті 137 СК України, яке передбачає право спадкоємців оспорити батьківство особи, яка померла і не знала про те, що записана батьком дитини, позивач просив суд виключити відомості про його покійного батька - ОСОБА_4 , як батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з актового запису про народження № 22 від 10 січня 2006 року, складеного Жовтневим ВДРАЦС Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області, та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обов`язковою необхідною умовою для задоволення пред`явленого ОСОБА_1 позову є наявність поважних причин, через які померла особа за життя не знала про те, що вона записана батьком дитини, втім позивач не довів суду факт того, що з поважних причин померлий ОСОБА_4 за життя не знав про те, що він записаний батьком ОСОБА_3 , чи мав намір оспорювати своє батьківство.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, позивач, від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Ковалик М.Ф., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Як на підставу вимог апеляційної скарги зазначив, що при розгляді справи судом порушено норми процесуального права, що полягає у позбавлені позивача можливості надати належні і допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог та порушенні його права на доступ до правосуддя, адже суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань про витребування доказів та призначення почеркознавчої експертизи.

Посилання суду на наявність заповіту, згідно якого померлий ОСОБА_4 заповів частину свого майна ОСОБА_3 , що нібито підтверджує безспірність визнання останнього своїм сином, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, так як недійсність цього заповіту є предметом іншого судового розгляду з тих підстав, що на момент посвідчення заповіту заповідач знаходився у тяжкому стані, не усвідомлював значення своїх дій і не міг навіть поставити підпис, оскільки приймав сильні знеболюючі.

Саме внаслідок зазначених причин померлий ОСОБА_4 не зміг скористатись своїм правом пред`явлення позову про виключення запису про нього, як батька, з актового запису про народження дитини, фактично він не писав заяви про визнання батьківства, але тяжка хвороба, онкологічне захворювання і безпорадний стан, перешкодили звернутись до суду, на підтвердження чого були надані докази, але суд не прийняв їх до уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що за життя ОСОБА_4 позов про оспорювання батьківства не пред`являв, тому ОСОБА_1 та інші спадкоємці померлого не мають законних підстав для звернення до суду щодо оспорювання його батьківства.

Також, як на підставу своїх заперечень відповідач зазначила, що вона проживала з покійним ОСОБА_4 , як цивільна дружина, у належній йому квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а актовий запис було вчинено згідно їхньої спільної заяви, як осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі відповідно до частини першої статті 126 СК України. Протягом 3,5 років з дня народження спільної дитини до смерті ОСОБА_4 останній знав про наявність свого сина ОСОБА_3 , за життя не заперечував проти цього факту, зареєстрував його місце проживання у вказаній вище квартирі та включив до складу спадкоємців за заповітом, що виключає необхідність проведення будь-яких експертиз. Окрім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2009 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту придбання нерухомого майна для спільної діяльності, визнання права власності на майно та визнання заповіту недійсним відмовлено у повному обсязі.

Відзив Жовтневого ВДРАЦС Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області до Київського апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народила у пологовому будинку № 2 м. Кривого Рогу дитину - ОСОБА_3 .

У свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 , виданого 10 січня 2006 року Жовтневим ВДРАЦС Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області, актовий запис № 22, батьком народженої дитини записано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є також сином ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_6 помер у віці 60 років.

Встановлено та не заперечувалося сторонами, що на час реєстрації народження дитини ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не перебували в зареєстрованому шлюбі.

Як вбачається з копії актового запису про народження № 22 від 10 січня 2016 року, складеного Жовтневим ВДРАЦС Криворізького МУЮ у Дніпропетровській області щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підставою запису відомостей про батька (графа 17 актового запису) була спільна заява батьків про визнання батьківства № 1 від 10 січня 2006 року та дана графа містить підписи батька та матері.

Безпосередньо копія заяви батьків про визнання батьківства № 1 від 10 січня 2006 року не могла бути поданою до суду третьою особою, оскільки листом за вих. № 1439/14.11-42 від 28 березня 2018 року Покровський (Жовтневий) районний у м. Кривому Розі ВДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області повідомив про те, що відповідно до акту № 1 від 13 січня 2015 року про виділення до знищення справ (документів), що не підлягає зберіганню, заяви про визнання батьківства та інші документи, пов`язані з унесенням змін до актового запису про народження у зв`язку з визнанням батьківства знищено.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України 2004 року і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України (стаття 1).

Відповідно до частини восьмої та дев`ятої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісностіта розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Так, порядок визначення походження дитини регулює глава 12 СК України.

Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають в шлюбі між собою, регламентовані статтею 125 СК України, частиною другої якої визначено, що походження дитини від батька визначається в такому випадку за заявою матері та батька дитини.

Згідно із частиною першою статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статті 126 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Статтею 137 СК України визначено порядок оспорювання батьківства після смерті особи, яка записана батьком дитини, зокрема частиною третьою вказаної статті встановлено, що якщо через поважні причини особа не знала про те, що буде записана батьком дитини, і померла, оспорити батьківство можуть її спадкоємці: дружина, батьки та діти.

З аналізу вказаної статті вбачається, що оспорення батьківства після смерті того, хто записаний батьком, можливе у разі: подання ним письмового заперечення свого батьківства до народження дитини; пред`явлення ним за життя позову до суду про виключення запису про нього як батька дитини; відсутності у нього, з поважних причин, інформації про запис батьком дитини.

Виходячи із загального правила про недопустимість оспорювання батьківства після смерті особи за інших обставин батьківство не може бути оспорено.

Судом першої інстанції достеменно встановлено, що під час вагітності відповідача ОСОБА_4 будь-яких заперечень щодо свого батьківства не висловлював, а після реєстрації його батьком дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_7) та до часу своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) з відповідним позовом про оспорювання батьківства не звертався.

У письмових поясненнях третьої особи звернуто увагу суду на те, що реєстрація народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була проведена за спільної заявою батьків, які не перебували в зареєстрованому шлюбі, про визнання батьківства. Батько дитини - ОСОБА_4 був присутнім при реєстрації народження ОСОБА_3 та особисто проставив підпис в актовому запису про народження дитини, тобто знав про те, що записаний батьком дитини ОСОБА_3 .

Із матеріалів справи вбачається, що 15 серпня 2009 року ОСОБА_4 складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Літвіновою І.І. за реєстром № 2433, за яким спадкодавець заповів своє майно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Даний заповіт був прочитаний та підписаний власноручно спадкодавцем.

Таким чином, вище указані обставини дають підстави вважати, що за своє життя померлий ОСОБА_4 добровільно визнавав себе батьком дитини ОСОБА_5 , подавши заяву про визнання батьківства, зареєструвавши спільно з ОСОБА_2 народженого нею сина та включивши малолітнього сина разом з його матір`ю до заповіту.

Тим самим спростовуються доводи позивача про те, що його батько не знав про те, що він записаний батьком дитини ОСОБА_5 .

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як роз`яснено в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (статті 136 СК), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї як батька з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (стаття 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорюваних відомостей з актового запису про народження дитини. Особа, яка в момент реєстрації її батьком дитини знала, що не є таким, а також особа, котра дала згоду на штучне запліднення своєї дружини, не мають права оспорювати батьківство.

Отже, чинне законодавство надає право спадкоємцям оспорювати батьківство спадкодавця лише за умови, якщо через поважні причини останній не знав за життя про те, що записаний батьком дитини, проте при розгляді даної справи законних підстав для оспорювання батьківства спадкодавця судом першої інстанції встановлено не було, а згідно обставин справи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є батьком і сином.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складіВерховного Суду від 3 квітня 2019 року у справі № 639/8165/16-ц (провадження № 61-31332св18).

Враховуючи наведене,суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданими сторонами, внаслідок правильного застосування норм матеріального права, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що у позивача відповідно до положень статті 137 СК України відсутнє право на пред`явлення позову про виключення відомостей про померлу особу, як батька, із актового запису про народження сина відповідача, оскільки доказів оспорювання ОСОБА_4 за життя, а саме майже протягом 3 років 8 місяців свого батьківства матеріали справи не містять, а без встановлення цього факту доведення спадкоємцями відсутності кровного споріднення з малолітнім ОСОБА_5 є неможливим.

У зв`язку з цим, заявлені позивачем клопотання про проведення посмертної судово-генетичної експертизи, витребування медичних карт померлого та відповідача ОСОБА_2 для її проведення, а також допит свідків, які мали підтвердити фактичне проживання ОСОБА_4 у квартирі без інших осіб, не мають правового значення для правильного вирішення спору.

Судом першої інстанції, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення посмертної судово-почеркознавчої експертизи щодо підпису ОСОБА_4 в актовому записі про народження, оскільки клопотання було заявлено з пропуском строку на таке клопотання, а дана обставина не була підставою позовних вимог. При цьому як встановлено в судовому засіданні, оригінал заяви ОСОБА_4 від 10 січня 2016 року був знищений органом ДРАЦС у зв`язку зі спливом строку на зберігання таких документів.

Колегія судів як і суд першої інстанції не приймає до уваги посилання позивача та його представника на недійсність складеного спадкодавцем заповіту, його тяжкий стан здоров`я на момент посвідчення цього заповіту та неусвідомлення значення своїх дій, оскільки вони не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи № 2-403/11, у якій рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 травня 2009 року було, зокрема, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , приватний нотаріус Криворізького нотаріального округу Літвінова І.І., про встановлення факту придбання нерухомого майна для спільної діяльності, визнання права власності на майно та визнання заповіту недійсним. Доказів того, що дане рішення скасоване або змінене у встановленому законом порядку сторонами не надано.

Отже, неприйнятними є доводи апеляційної скарги про те, що саме з поважних причин померлий ОСОБА_4 не зміг скористатись своїм правом пред`явлення позову про виключення запису про нього, як батька, з актового запису про народження дитини, адже стан здоров`я спадкодавця був предметом іншого судового розгляду та стосувався лише деякого періоду часу його життя у 2009 році, тоді як дитина народилася у 2005 році, була зареєстрована у квартирі спадкодавця і наміру оспорювати своє батьківство останній не мав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то новий розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній