Дата документу 12.11.2019 Справа № 331/1043/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/1043/19 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/3055/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Ващенко З.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року ТОВ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що є власником квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі перебували в трудових відносинах з товариством.

На підставі наказу генерального директора ЗАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» №87 від 23.10.2008 року родині головного бухгалтера ОСОБА_1 було виділено вказану квартиру з правом оформлення реєстрації за місцем проживання в органах УМВС в Жовтневому районі м. Запоріжжя.

На підставі рішення загальних зборів акціонерів-власників ЗАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» від 26.06.2009 року, яке було оформлене протоколом №1 від 26.06.2008 року було вирішено відхилити заяву ОСОБА_1 на продаж виділеної квартири по залишковій вартості згідно контракту.

Наказом генерального директора ЗАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» №66-к від 01.10.2009 року було запропоновано ОСОБА_1 узаконити відносини щодо оренди квартири або звільнити її в десятиденний термін. ОСОБА_1 вимоги щодо укладення договору оренди спірної квартири не виконала, жиле приміщення відповідачі не звільнили.

На підставі зазначеного просило витребувати квартиру АДРЕСА_1 у відповідачів шляхом їх виселення, вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2019 року позов в частині вимог до ОСОБА_5 залишено без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ТОВ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись неправильне застосування норм ЖК УРСР, положень ст.8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, висновків Верховного Суду, на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, необґрунтованість рішення суду, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, здійснити розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_6 подали відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначили, що судом першої інстанції обґрунтовано застосовані норми ЖК УРСР, положення ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, висновки Верховного Суду, всебічно з`ясовано обставини справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався нормами ЖК УРСР.

За приписами ч.ч. 1,3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тлумачення вказаної норми права дозволяє зробити висновок, що вона визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Пунктом 2 частини першої статті 399 ЦК України передбачено, що право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником майна або іншою особою.

Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (стаття 400 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» створене шляхом реорганізації (перетворення) ПрАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя», товариство є правонаступником всіх прав, обов`язків та майна ПрАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя», яке первинно було засновано згідно з установчим договором про створення товариства від 10 березня 1994 року як ЗАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» (т. 1, а.с. 7-9).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3695287 від 21.05.2013 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ПрАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» (т. 1, а.с. 5, 6).

ОСОБА_1 працювала у ЗАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» з 01.04.1999 року по 24.09.2001 року, з 08.06.2006 року по 01.10.2009 року, остання посада заступник генерального директора - головний бухгалтер (т.1, а.с. 78-81).

ОСОБА_2 працював у ЗАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» з 24.04.1999 року по 03.04.2000 року, з 13.05.2003 року по 06.01.2010 року, остання посада - енергетик (т.1, а.с. 73-77).

Згідно з витягом від 16.04.2019 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідачі є засновниками (учасниками) ТОВ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» із часткою у статутному капіталі в розмірі 128 грн. 73 коп. кожний (т.1, а.с. 66).

26.07.2006 року між ЗАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» та ОСОБА_1 укладено контракт, згідно з пунктом 8.2. якого по закінченню двох років роботи ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера підприємство продає по залишковій вартості трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 у кредит або з наданням безвідсоткової позики (т. 1, а.с. 14-15).

Відповідно до умов контракту та на підставі наказу ЗАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» №87 від 23.10.2008 року «Про надання житлової площі» родині головного бухгалтера ОСОБА_1 виділено у користування трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з правом оформлення реєстрації місця проживання (т. 1, а.с. 19). Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували місце проживання у вищевказаній квартирі 04.11.2008 року.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 укладені відповідні договори на надання комунальних послуг з ВАТ «Запоріжжяобленерго», ВРЕЖО №2, оплачуються комунальні послуги (т. 1, а.с. 82-98, 104-111).

Рішенням зборів учасників (акціонерів) ЗАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя», оформленим протоколом № 1 від 26.06.2009 року, відмовлено у задоволенні заяви акціонера ОСОБА_1 про здійснення продажу зазначеної квартири по залишковій вартості на умовах безвідсоткової позики згідно з умовами контракту (т. 1, а.с. 11-12).

Наказом ЗАТ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» №66-к від 01.10.2009 року у зв`язку зі скороченням штату працівників звільнено ОСОБА_1 , попереджено про припинення дії наказу від 23 жовтня 2008 року №87 про надання житлової площі та запропоновано узаконити відносини по оренді квартири або з`їхати у 10-ти денний строк (т. 1, а.с. 16).

Отже доводи апеляційної скарги про те, що суду не врахував, що позов пред`явлено на підставі норм ст.ст. 397-400 ЦК України знайшли часткове підтвердження в ході апеляційного розгляду справи.

Суд першої інстанції, встановивши обставини справи, вказав у рішенні на наявність у позивача, як юридичної особи, права власності на квартиру АДРЕСА_1 теперішній час АДРЕСА_1 та дослідив питання щодо правової можливості виселення відповідачів з цієї квартири.

Відповідно до положень ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною 1 ст. 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

За приписами положень ч.4 вказаної статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При розгляді справи судом було застосовано статтю 8 Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав жодної оцінки аргументам (підставам позову), які були зазначені позивачем у позовній заяві, колегія суддів вважає неприйнятним.

В той же час звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, позивач просив виселити відповідачів із займаного жилого приміщення, тобто позбавити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 права на житло.

За положеннями статті 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 більше десяти років користуються вказаною квартирою, зареєстровані в ній у встановленому порядку, сплачують комунальні послуги. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру праві власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідачі не мають іншого житла (т. 1 а.с. 54, 55), а тому в разі задоволення позову будуть позбавлені єдиного місця проживання.

Позовна заява ТОВ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» не містить обґрунтування необхідності втручання у право відповідачів на житло з огляду на давність виникнення між сторонами правовідносин.

Крім того, посилаючись на не виконання відповідачами наказу від 01 жовтня 2009 року №66-к про узаконення відносин оренди щодо спірної квартири, позивач не надав жодних доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачам надавався договір оренди квартири, проте вони відмовились від його укладання. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача не заперечував, що протягом майже 10 років підприємство не направляло ОСОБА_1 примірник договору оренди квартири для підписання.

А тому саме по собі посилання ТОВ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» на наявність перешкод у в користуванні спірною квартирою з огляду на принцип пропорційності не є достатньою підставою для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на помилковість застосування ст. 8 Конвенції не заслуговує на увагу, оскільки спірна квартира є жилим приміщенням та використовується відповідачами саме для проживання, таким чином підпадає під поняття «житло» в розумінні Конвенції.

Довід апеляційної скарги про те, що суд не застосував до спірних правовідносин висновки Великої палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №653/1096/16-ц не заслуговує на увагу з огляду на таке.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року по справі №653/1096/16-ц в останньому абзаці зазначила наступне: «Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті».

Зазначеною постановою Велика палата Верховного Суду касаційну скаргу органу місцевого самоврядування задовольнила частково, справу направлено на новий розгляд із вказівкою про необхідність встановлення чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла, як виселення, та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди скаржника із нормативним обґрунтуванням відмови в задоволенні позову, є безпідставними та такими, що не містять інформацію щодо предмета доказування і не спростовують висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі зазначеного, рішення суду першої інстанції згідно з п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову ТОВ «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2019 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгалузеве об`єднання «Запоріжжя» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: