Справа № 473/3728/19
РІШЕННЯ

іменем України

"14" листопада 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді Ротар М.М., при секретарі судового засідання Гавриловій І.С.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

ВСТАНОВИВ

в серпні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

В зазначеному будинку зареєстрована позивач ОСОБА_2 , а також відповідач ОСОБА_2 . Проте, останній за місцем реєстрації з 01.01.2013 року не проживає, витрати по утриманню житла не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає.

В зв`язку з цим позивач на підставі норм ст. 405 ЦК України просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком.

Ухвалою суду від 02 вересня 2019 року провадження по справі було відкрито та справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засідання позивачка ОСОБА_2 не з`явилася, надала заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Відповідно до п.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст.13 ЦПК України, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст.ст. 150,156 ЖК України).

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія та номер 23435380, виданий 25.06.2014 року Реєстраційною службою Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області. Право власності зареєстровано 17.06.2014 року.

За вказаною адресою зареєстрована та проживає позивач ОСОБА_2 .

Крім того в зазначеній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 . Проте, як вбачається з довідки про склад сім`ї, що була видана головою вуличного комітету та акту від 14 грудня 2018 року відповідач за адресою реєстрації не проживає з травня 2013 року.

Також з матеріалів справи вбачається, а саме з рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 травня 2019 року, що позивач ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 03.04.1984 року по 13.06.2019 рік.

За цей період позивач ОСОБА_2 , як зазначалося вище, набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Тобто передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Один з подружжя, який заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію).

За такого, враховуючи, що позивачем ОСОБА_2 в передбаченому законом порядку не спростовано вищевикладене, майно що було нею набуте 25.06.2014 року, вважається спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

За вимогами ст.68 СК України, що діяла на час розірвання між вказаними особами шлюбу, розірвання шлюбу, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження спільним майном, таке право не припиняється й у разі розірвання шлюбу та здійснюється відповідно до вимог Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 231 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, реалізація права одним із співвласників не повинна утискати інтереси інших співвласників, що передбачає заборону обмеження прав одних учасників за рахунок других.

Отже, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, з підстав передбачених ст. 405 ЦК України, так як це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72,109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

За такого, відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вищевказаним житловим будинком.

При цьому, посилання позивача на те, що відповідач в будинку не проживає, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в будинку немає, а його реєстрація в будинку створює позивачу незручності, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власника права на володіння та користування належним йому майном.

В силу ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню й судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 2,3,19,23,76-89,141,258-268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя М.М. Ротар