ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7989/19 Справа № 206/6740/18 Суддя у 1-й інстанції - Сухоруков А. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 02 грудня 2011 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_3 . Дітей не мають. 08 травня 2015 року шлюб між ними було розірвано. За період спільного проживання однією сім`єю з відповідачем вони придбали у власність двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2011 року.

Договір купівлі-продажу квартири було оформлено на його колишню дружину ОСОБА_4 . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.03.2012 року власником квартири є ОСОБА_1 з розміром частки 1/1 (одна) у власності. У витягу також зазначено, що прізвище « ОСОБА_5 » змінено на « ОСОБА_1 » на підставі свідоцтва про шлюб від 02.12.2011 року серія НОМЕР_1 . Перед укладенням договору купівлі-продажу квартири 16 жовтня 2011 року було укладено попередній договір про купівлю квартири, в якому саме він виступав в якості покупця з тими ж продавцями цієї квартири, що і при укладені договору купівлі-продажу цієї квартири від 28 грудня 2011 року. Договір купівлі-продажу квартири весь час знаходився у відповідача, оскільки він повністю їй довірився в питанні купівлі їх з нею квартири та вважав, що власниками квартири відповідно до документів являються відповідач та він. Копію договору купівлі-продажу квартири та копії відповідних витягів з реєстрів щодо права власності на квартиру, копію технічного паспорта на квартиру, він отримав лише нещодавно, в листопаді 2018 року, знайшла його матір серед інших сімейних документів та звернула його увагу на те, що відповідно до цих документів саме відповідач є одноособовим власником зазначеної квартири.

Також позивач зазначив, що у зазначеній квартирі він зареєстрований та проживає разом із своєю матір`ю ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Іншого житла в нього та його 78 річної матері немає. Зазначена квартира була придбана саме за грошові кошти, які перед цим були отримані його матір`ю, ОСОБА_6 , від продажу належної їй на праві власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Після його та його матері переїзду на постійне місце проживання в м. Дніпро, зазначені грошові кошти були ним використані за згодою матері для придбання саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що його право власності на зазначену квартиру, як сумісну власність подружжя, може бути порушено відповідачем, тому просить захистити це його право в судовому порядку.

Просив визнати за ним та відповідачкою право власності по 1/2 частині вказаної квартири, як придбаної в шлюбі з відповідачем та виділити цю квартиру по 1/2 частині кожному у власність.

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2019 року позов задоволено та ухвалено визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя, як придбану ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в шлюбі; визнати право власності на 1/2 частину та виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ; визнати право власності на 1/2 частину та виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_3 була придбана сторонами під час шлюбу, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи встановлену законодавством презумпцію рівності часток кожного з подружжя у праві їх спільної сумісної власності, а також те, що сторони по справі не оспорюють рівність своїх часток, позовних вимог про збільшення своєї частки жоден з подружжя не заявляв, суд при розподілі майна виходить з того, що їх частки є рівними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, та що це майно є спільним майном подружжя.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 02 грудня 2011 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_7 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 02 грудня 2011 року, серії НОМЕР_1 актовий запис № 923 (а.с.17).

08 травня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 , актовий запис 45 (а.с.18).

16 жовтня 2011 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, за яким сторони домовились нотаріально укласти договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 (а.с.22).

За договором купівлі-продажу квартири від 28 грудня 2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. за реєстровим №3681, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_5 купила за 60000,00 гривень квартиру АДРЕСА_3 (а.с.19-20).

З витягу Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 05.03.2012 року право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2011р. Прізвище ОСОБА_10 змінено на ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про шлюб від 02.12.2011 року серія НОМЕР_1 .

Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 виготовленого станом на 11.11.2011р. квартира має загальну площу 47,9кв.м, житлову 30,7кв.м, допоміжну 17,2кв.м та складається з: 1 коридор площею 5,4кв.м, 2 кухня площею 7,2кв.м, 3 ванна площею 2,3кв.м, 4 туалет площею 1,4кв.м, 5 кладова площею 0,9кв.м, 6 житлова площею 18,4кв.м, 7 житлова площею 12,3кв.м. (а.с.23-25).

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд виходив з того, що квартира АДРЕСА_3 була придбана сторонами під час шлюбу, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи встановлену законодавством презумпцію рівності часток кожного з подружжя у праві їх спільної сумісної власності, а також те, що сторони по справі не оспорюють рівність своїх часток, позовних вимог про збільшення своєї частки жоден з подружжя не заявляв, суд при розподілі майна виходить з того, що їх частки є рівними.

Проте колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині виділення по 1/2 частини квартири у власність сторонам по справі.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 61 цього Кодексу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 цього Кодексу, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне майно, є спільною сумісною власністю подружжя й підлягає поділу між ними, виходячи із засад рівності часток та суд першої інстанції правильно визнав за позивачем 1/2 частині спірного майна.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом першої інстанції правильно застосовано.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що позивач не надав суду доказів щодо його вкладень у придбання спірного майна, апелянтом суду надано не було.

Оскільки по справі не встановлено обставин, що мають істотне значення, які б давали підстави для відступлення від принципу рівності часток сторін при поділі спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано поділив майно у обраний позивачем спосіб.

За таких обставин рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, є правильним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності по 1/2 частині квартири за сторонами.

Що стосується виділення у власність сторін по 1/2 частині спірної квартири, колегія суддів приходить до наступного.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Визнання за кожним із подружжя права власності по 1/2 частині на квартиру в порядку поділу майна подружжя вже само по собі є правом особи на на частку у спірному майні.

Тоді як, у разі якщо сторони не домовляться про порядок поділу майна, вони не позбавлені права у подальшому звернутися до суду із позовом про реальний поділ та виділення по 1/2 частині квартири в натурі, а отже в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2019 року в частині виділення у власність ОСОБА_2 до ОСОБА_1 по 1/2 частини квартири скасувати та відмовити в задоволенні позову в цій частині.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко