Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 211/5092/16-ц

провадження № 61-38326св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Довгинцівсього районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року у складі судді Папариги В. А. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Барильської А. П., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що із 18 березня 2008 року по 14 лютого 2011 року він перебував із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. До шлюбу ОСОБА_2 взяла кредит у банку для розвитку свого бізнесу. Оскільки самостійно вона не змогла погасити кредит, відповідач запропонувала йому надати їй у тимчасове користування (позику) грошові кошти у сумі 123 000,00 дол. США. 26 червня 2008 року він перерахував кошти у розмірі 110 000,00 дол. США, а 30 червня 2008 року ще 13 000,00 дол. США. Підставою для здійснення цих банківських операцій зазначено «ЗАЕМ» (позика). 27 червня 2008 року ОСОБА_2 заповнила розпорядження на кредитний переказ грошових коштів в Україну, в ПАТ «РайффайзенБанк Аваль». Одночасно ОСОБА_2 разом із переказом заповнила декларацію на отримання коштів, де зазначила походження коштів як «ЗАЕМ» (позика). У квітні 2009 року відповідач повідомила його про бажання розлучитися з ним, у зв`язку з чим він запропонував повернути отримані нею у позику грошові кошти, але до цього часу відповідач борг не повернула, що змушує його звернутися до суду.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики у розмірі 3 147 570,00 грн, що відповідно до курсу Національного банку України на день звернення із позовом до суду складає 123 000,00 дол. США.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Доагинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 січня 2017 року, якою накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що докази, подані позивачем не містять підтвердження, що рахунок на який перераховувалися грошові кошти дійсно належить ОСОБА_2 , і що саме вона отримувала вказані у позовній заяві грошові кошти, оскільки всі документи надані без зазначення підпису ОСОБА_2 та в перекладі з болгарської мови. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року посилання на пропуск строку позовної давності, як на підставу для відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року та статей 12, 82 ЦПК України не доведено укладення договору позики з ОСОБА_2 та наявності у неї боргового зобов`язання. Разом із тим, оскільки суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову з підстав його недоведеності застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, то ці висновки суду підлягають виключенню з мотивувальної частини.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У червні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Довгинцівсього районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що довіреність у простій письмовій формі видана Представництвом Національної Асоціації Адвокатів України у Французькій Республіці м. Канни адвокату Киці Л. А. на представництво інтересів ОСОБА_1 є нікчемною, не створює правовідносин представництва і вказана особа була допущена до участі у справі як представника позивача без жодної правової підстави. Аналогічно безпідставним є процесуальне рішення суду апеляційної інстанції про допуск до участі у справі представника відповідача адвоката Бляхарського А. А., оскільки відповідний ордер поданий ним на підтвердження повноважень обмежується виключно судом першої інстанції. ОСОБА_1 постійно проживає у Республіці Болгарія, а тому суди не забезпечили йому вручення судової повістки, у порядку визначеному цим Кодексом та міжнародними договорами. Заявляючи про застосування позовної давності відповідна сторона визнає допущені нею правопорушення, проте посилається на пропуск строку на звернення до суду, як на єдину і самостійну підставу для відмови у позові.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2018 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Судом встановлено, що сторони із 18 березня 2008 року по 14 лютого 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що відповідач отримала від нього у позику грошові кошти та надав суду такі докази:

- копію посвідчення про здійснення перерахунку 26 червня 2008 року на ім`я ОСОБА_2 на рахунок НОМЕР_1 коштів у розмірі 110 000,00 дол. США та 30 червня 2008 року на цей же рахунок 13 000,00 дол. США. Підставою для здійснення цих банківських операцій у вказаному посвідченні зазначено «ЗАЕМ» (позика);

- копії декларації від 26 червня 2008 року на отримання коштів, де начебто власноруч ОСОБА_2 зазначила походження коштів як «ЗАЕМ» (позика) та розпорядження від 27 червня 2008 року на кредитний переказ грошових коштів в Україну в ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», заповнених начебто від імені ОСОБА_2 ;

- копію ордера переказу грошей у сумі 13 000,00 дол. США в якому заначено отримувачем ОСОБА_2 та рахунок НОМЕР_1, поручителем ОСОБА_1 , підстава перерахунку «ЗАЕМ» (позика);

- копію договору про кредит «житла» № 31167 /23.06.2008 року, укладеного між АО «Аліанц Банк Борлгарія» АД (банк) та ОСОБА_10 (позичальник) на суму 155 000,00 дол. США, в забезпечення якого банком прийнято нерухомість, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_1 на підставі нотаріального акта продажу нерухомого майна від 17 лютого 2005 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Саме такий правовий висновок про застосування статей1046, 1047 ЦК України міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу дав належну оцінку доказам, поданим позивачем, та дійшов правильного висновку, що копія посвідчення про здійснення перерахунку коштів, копія декларації на отримання коштів, копія ордера переказу грошей та копія договору про кредит «житла», не містять зобов`язань відповідача про повернення коштів та не підтверджують факт існування між сторонами правовідносин позики, а протилежного позивачем не доведено, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин та з підстав, передбачених наведеними нормами права, правильним та обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що надані позивачем докази не є беззаперечними та такими, що підтверджують факт укладення між сторонами договору позики у порядку Глави 71 ЦК Українита умов його укладання, факту передачі ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_2 та умов, за яких вона набула обов`язок із повернення цих коштів.

Твердження заявника про те, що ні представники ОСОБА_1 , ні представник ОСОБА_2 не мали права на представництво їхніх інтересів, є безпідставними, такими, що спростовуються матеріалами справи.

Доводи заявника про те, що заявляючи про застосування позовної давності відповідна сторона визнає допущені нею правопорушення, проте посилається на пропуск строку на звернення до суду, як на єдину і самостійну підставу для відмови у позові, не є підставою для скасування судових рішень, оскільки це є власним тлумаченням норм права представника позивача.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівсього районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року в незміненій частині та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик