РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/11252/15-ц

Провадження № 22-ц/4815/980/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Хилевича С.В.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2019 року у складі судді Ковальова І.М., ухвалене в м. Рівне об 11 год. 31 хв., дата складання повного тексту рішення невідома,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила розділити майно, що є їх спільною сумісною власністю наступним чином: визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Mitsubishi Galant» легковий-В седан, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю НОМЕР_2 гривень, виділивши його ОСОБА_2 в натурі та стягнувши з останнього на її користь грошову компенсацію 50% вартості вказаного автомобіля; визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частку однокімнатної квартири площею 33 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з ОСОБА_2 на її користь судовий збір.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2009 року, посвідченого нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ільчук Н.О., право власності на яку зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 23 червня 2009 року,номер запису: 4-28044 в книзі 101, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 14 травня 2009 року, посвідченого нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ільчук Н.О., право власності на яку зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 23 червня 2009 року, номер запису 4-28044 в книзі: 101.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю вмотивоване положеннями ч. 1 ст. 57 СК України та обґрунтовано належними і достовірними доказами на підтвердження того, що спірна квартира по АДРЕСА_3 була придбана за особисті кошти відповідача ОСОБА_3 , у зв`язку з чим його зустрічний позов задоволено, а вимоги первісного позову про визнання квартири спільною сумісною власністю відхилені.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог щодо поділу автомобіля вмотивоване тим, що він є особистою власністю позивачки ОСОБА_1 та відсутністю доказів, що цей автомобіль перебував у володінні відповіла ОСОБА_2 Судом також враховано норми ст. 71 СК України, якою передбачена можливість присудження одному з подружжя грошової компенсації виключно за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозит суду, чого зроблено не було, а також не надано підтвердження вартості спірного автомобіля.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, взяв за основу рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 квітня 2018 року у справі № 569/14197/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виконання зобов`язання за договором позики та стягнення заборгованості, і вважає таку позицію суду помилковою, адже ч.7 ст. 82 ЦПК України передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту, при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Пояснює, що при цьому місцевий суд не взяв до уваги договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стрільчуком М.М., в якому вказано, що продавець свідчить, що квартира, яка є предметом цього договору, є його спільною сумісною власністю з його дружиною ОСОБА_3 , яка окремою заявою надала свою згоду на її відчуження, і вони мають усі права власників вільного розпорядження нею. Також суд не взяв до уваги договір купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 року, посвідченого нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ільчук Н.О., в якому зазначена згода дружини покупця на придбання квартири, що підтверджується заявою. Вказує, що суд, як на письмовий доказ за фактом передачі грошей в сумі 17500 доларів США від позикодавця до позичальника, посилається на розписку від 07.07.2004 року, проте не бере до уваги, що у справі № 569/14197/15-ц було проведено технічну експертизу даної розписки, і у висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №11900/16-34 від 05.04.2017 року встановлено, що у досліджуваній розписці від імені ОСОБА_2 , датованій 07.07.2004 року, наявні ознаки впливу сторонніх факторів, не властивих для звичайних умов зберігання документів, що могло призвести до штучного зістарювання її реквізитів. Вважає помилковим висновок, що ОСОБА_2 купив двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 на позичені у ОСОБА_6 гроші, оскільки свідки по справі № 569/14197/15-ц ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що гроші в сумі 50000 грн. для купівлі квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_1 давали їх батьки. Зауважує, що продаж спірної квартири був зумовлений необхідністю погашення кредиту перед Банком у 2009 році. Місцевий суд прийшов до безпідставного твердження, що квартира АДРЕСА_2 за кошти ОСОБА_2 .. З наведених міркувань просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, визнати за нею право особистої приватної власності на 1/2 частки однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Mitsubishi Galant» легковий-В седан, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю НОМЕР_2 гривень, виділивши його ОСОБА_2 та стягнувши з останнього на її користь грошову компенсацію 50% вартості автомобіля. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь судовий збір.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Луцюк М.І. вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, тому просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що 18 червня 2004 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_9 у відділі ДРАГС РС Рівненського МУЮ зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за №604.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 червня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 7). Рішення суду набрало законної сили 01 липня 2015 року.

В період шлюбу між сторонами придбано квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль марки «Mitsubishi Galant» легковий-В седан, реєстраційний номер НОМЕР_1 , поділ яких є предметом даного спору.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, згідно пункту 3 частини першої статті 57 СК України у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватної власністю.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Саме з таких міркувань виходив місцевий суд, визнаючи право особистої власності ОСОБА_2 на спірну квартиру по АДРЕСА_1 , як таку, що придбана ним за власні кошти та не може бути спільною сумісною власністю подружжя.

Апеляційний суд не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції та вважає його таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Як встановлено судом та не спростовано сторонами, в червні 2004 року мати ОСОБА_2 ОСОБА_10 переслала для нього кошти через рахунки в банку, відкриті на ім`я колишньої дружини ОСОБА_1 та її тітки ОСОБА_5 для придбання для купівлі двокімнатної квартири АДРЕСА_4 . На підтвердження отримання коштів ОСОБА_2 була написана розписка на суму 17500 доларів США.

Зазначена розписка від 07 липня 2004 року підтверджує факт отримання ОСОБА_2 отримав в борг гроші в сумі 17500 доларів США, які були йому передані в червні 2004 року через рахунки його дружини ОСОБА_3 та її тітки ОСОБА_5 для купівлі двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , а також зобов`язання ОСОБА_2 повернути борг на першу вимогу, але не раніше ніж через 10 років після їх отримання.

Як вбачається із договору купівлі-продажу від 30 червня 2004 року, ОСОБА_2 придбав у сім`ї ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_4 за 90 100,00 грн. (а.с. 39).

Зазначена квартира була відчужена ОСОБА_2 в травні 2009 року, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 07.05.2009р., посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 1282. Продаж вчинено за 12 451,00 грн.

Пунктом 5 вказаного договору підтверджено, що продавець, яким є ОСОБА_2 , свідчить, що квартира, яка є предметом цього договору, є його спільною сумісною власністю із його дружиною, ОСОБА_3 , яка окремо надала свою згоду на її відчуження, і вони мають усі права власників щодо вільного розпорядження нею (а.с.30).

Зазначений договір є чинним, не оскаржений та не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Одразу після продажу квартири по АДРЕСА_5 за 12 451,00 грн., ОСОБА_2 14 травня 2009 року придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ільчук Н.О. та зареєстрованим у реєстрі за № 356 (а.с.32). Купівлю квартири вчинено за 19 848,00 гривень.

Згідно пункту 23 зазначено договору, згода дружини покупця на придбання згаданої вище квартири підтверджується заявою, справжність підпису на яких засвідчено ОСОБА_12 , приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 14.05.2009р. за р№ 364 (а.с. 33).

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 пояснила, що в період шлюбу весь час працювала, мала свій постійний заробіток і придбання квартири було вчинено за спільні кошти подружжя.

Наведене свідчить, що спірна квартира по АДРЕСА_1 була придбана за кошти від продажу квартири по АДРЕСА_5 , яка, як встановлено судом, є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак і виручені від її продажу кошти також є спільною сумісною власністю сторін.

Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з

дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що квартира по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, як така що придбана за спільні кошти подружжя, а тому підлягає поділу між ними у рівних частках.

Вирішуючи питання щодо поділу між сторонами автомобіля марки «Mitsubishi Galant» легковий-В седан, реєстраційний номер НОМЕР_1 , апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила суд про визнання за ОСОБА_2 права власності на вказаний автомобіль та стягнення з останнього на її користь 50% його вартості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що поділ неподільної речі реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Судом встановлено, що спірний автомобіль зареєстрований за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заперечує, що користувався автомобілем, а ОСОБА_1 протилежного в суді не навела. Відповідно до повідомлення ГУ НП в Одеській області від 26.11.2018 року за вих.№ 3/56/аз водій автомобіля марки «Mitsubishi Galant» легковий-В седан, реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_13 27.06.2017 року по вул. Приморській в смт. Затока Білгород-Дністровського району не вибрав безпечну швидкість руху, здійснив наїзд на опору ЛЕП, в результаті чого автомобіль зазнав механічних пошкоджень, а водій травмувався.

З врахуванням цих обставин, рішення суду про відмову у стягненні на користь ОСОБА_1 половину вартості автомобіля є законним.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом було неповно встановлено обставини справи, та неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють правовий режим спільної сумісної власності подружжя та його поділу, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вимог про поділ спірної квартири із ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову в цій частині.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, до стягнення з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення половина понесених нею судових витрат, які складаються із судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви в сумі 3 897,60 грн (а.с. 1, 13) та за подачу апеляційної скарги на рішення суду в сумі 5 481,00 грн (а.с. 174).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 травня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину однокімнатної квартири площею 33 АДРЕСА_6 . за адресою: АДРЕСА_1 та в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину однокімнатної квартири площею 33 АДРЕСА_6 ., що знаходиться за адресою АДРЕСА_7 АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності на вказану квартиру.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в сумі 4 689 (чотири тисячі шістсот вісімдесят дев`ять) гривень 30 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Хилевич С.В.

підпис Бондаренко Н. В.

Копія вірна: суддя

Рівненського апеляційного суду Ковальчук Н.М.