ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/24/16-ц Номер провадження 22-ц/814/2302/19Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Бондаревська С.М., Чумак О.В.,

секретар Зеленська О.І.,

за участю представників сторін адвокатів Хоменка І.М., Гордієнка Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року, постановлене суддею Нагорною Н.В.,

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна,

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із вказаним позовом, в якому просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 у період з 10 вересня 2001 року по 17 листопада 2009 року. В порядку поділу спільного майна визнати за нею право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири з господарськими будівлями в будинку АДРЕСА_1 та на Ѕ частину торгового павільйону № НОМЕР_1 . АДРЕСА_1 Пирятинського АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги мотивовані тим, що у лютому 2001 року вона познайомилась з ОСОБА_2 , з яким через деякий час почала зустрічатися, а 10 вересня 2001 року стали проживати разом однією сім`єю. До 2008 року проживали з відповідачем на орендованих квартирах у АДРЕСА_2 . За період спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ними 30.03.2007 придбано трикімнатну квартиру вартістю 37 342,00 грн., з господарськими будівлями, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а 20.06.2008 придбано торговий павільйон вартістю 85 797,00 грн., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Після того, як вона завагітніла, вони з відповідачем 17 листопада 2009 року зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась дочка ОСОБА_3 . Ще задовго до реєстрації шлюбу її місце проживання було зареєстровано у спірній квартирі в АДРЕСА_1 , що підтверджує ті обставини, що вони з ОСОБА_2 і до реєстрації шлюбу проживали разом однією сім`єю. Таким чином вона вважає, що має право на 1/2 частини вказаних квартири та торгового павільйону.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що зазначені у позові доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, які б беззаперечно свідчили про спільне проживання сторін, ведення господарства, спільний побут та наявність взаємних прав та обов`язків, що є характеризуючими ознаками сім`ї. Також не доведено, що джерелом набуття спірного майна є спільні сумісні кошти сторін, а надані ними пояснення є взаємовиключними, тоді як показання свідків мають суперечливий характер.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду й ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що районним судом не враховано пояснення відповідача у суді, в яких він визнав факт спільного проживання однією сім`є без реєстрації шлюбу в період з 10.09.2001 по 17.11.2009, не заперечував обставин ведення спільного побуту та матеріального утримання позивачки у цей період. В силу ст.61 ЦПК України 2004 року позивач вважає ці обставини такими, що не підлягають доведенню і з цих підстав відмовилася від допиту частини свідків у суді першої інстанції.

Посилаючись на фотознімки, яким судом не надана оцінка, показання допитаних в суді свідків та її власні пояснення суду, вважає доведеними заявлені позовні вимоги, а висновки суду першої інстанції такими, що суперечать фактичним обставинам.

Зазначає, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт спільного проживання сторін із 2001 року в м.Києві на орендованих квартирах, а потім у с.Теплівка, що вона з відповідачем мали спільний бюджет, вели спільне господарство та спільно відпочивали. Заперечує висновки районного суду щодо критичної оцінки показань свідка ОСОБА_5 , оскільки такі показання узгоджується із матеріалами справи, поясненнями самої позивачки та інших свідків, допитаних судом.

Звертає увагу на показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтвердили факт спільного проживання сторін в с.Теплівка з 2008 року, саме як чоловіка і дружини чи співмешканців, і що приїзд позивачки в село не пов`язаний із доглядом за матір`ю відповідача. Показаннями цих свідків також підтверджено, що вона, ОСОБА_1 , періодично працювала у магазині продавцем, вела бухгалтерію, розпоряджалася отриманої виручкою, спільно із відповідачем відвідувала свята, їздила з ним на відпочинок та вела домашній побут. Вважає, що районний суд неправильно відобразив в описовій частині рішення покази свідка ОСОБА_6 та просить його прослухати.

Зазначає, що сестра відповідача - ОСОБА_11 не часто відвідувала брата у селі, що підтверджується показаннями допитаного в суді свідка ОСОБА_12 Оскільки сестра була проти відносин сторін, вважає непереконливими її покази, що відповідач проживав з іншими жінками, а позивачка була його квартиранткою для догляду за матір`ю.

Вважає рішення районного суду таким, що ґрунтується на припущеннях та не містить належних доказів, що спірна квартира та торговий павільйон придбані відповідачем за його особисті кошти. Звертає увагу, що відповідач зловживав алкоголем та витрачав на це свої кошти, що також підтверджується показаннями свідків.

Посилаючись на ст.213 ЦПК України 2004 року та Постанову Пленуму ВС України від 21.12.2007 №11, вважає, що районний суд залишив поза увагою, що сторонами під час спільного проживання та під час шлюбу побудовано гараж біля спірної квартири, придбано автомобіль «ЗАЗ-Деу», добудовано прибудову до торгового павільйону та придбано багато рухомого майна, яке залишилося у спірній квартирі. Наполягає на необхідності застосування до спірних правовідносин глави 8 СК України, зокрема, ст.ст.70,74 цього Кодексу.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року залишено без змін./т.2 а.с.27-32/

Постановою Верховного Суду від 20 червня 2019 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. /т.2 а.с.69-72/

Після призначення справи до нового апеляційного розгляду встановлено, що відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ./а.с.38 т.2/

Згідно відомостей, наданих Пирятинською державною нотаріальною конторою, спадкоємцем ОСОБА_2 за заповітом є сестра ОСОБА_11 , якій 11.07.2017 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, що складається із 5/6 частини квартири, розташованої в АДРЕСА_4 , та 5/6 частини торгівельного павільйону, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Спадкоємцем за законом на обов`язкову частку у спадщині є дочка ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . /а.с. 98 т.2/

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року залучено до участі у справі правонаступників відповідача ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 та неповнолітню дочку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Для захисту прав та інтересів неповнолітньої залучено до участі у справі Орган опіки та піклування./а.с.104 т.2/

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

У суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Хоменко І.М. підтримав доводи апеляційної скарги, та з урахуванням висновків, викладених у постанові касаційної інстанції, просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення та ухвали нове про задоволення позовних вимог.

Адвокат Гордієнко Ю.П., як представник правонаступника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_11 , проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, враховуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20.06.2019, встановив наступне.

Судом установлено та не оспорюється сторонами, що 30.03.2007 відповідно до договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_14 квартиру з господарськими будівлями АДРЕСА_5 . Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку. У зазначеній квартирі з 27 серпня 2008 року зареєстрована ОСОБА_1 /т.1 а.с. 11, 89-92, 139/.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 20 червня 2008 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_15 торговий павільйон, що знаходиться АДРЕСА_3 ./т.1 а. с. 49/.

ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_16 до 27 січня 2005 року, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу./т.1 а. с. 55/.

17 листопада 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_17 зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний актовий запис, і ОСОБА_17 змінила прізвище на ОСОБА_1 /т.1 а. с. 9/.

Цей шлюб розірвано у лютому 2016 року, що підтверджено сторонами у судовому засіданні в суді першої інстанції. У період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_5 2010 ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 ./т.1 а.с.10/.

Районним судом в порядку ст.ст.63,180 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, були допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив із того, що позивачем не доведено факт спільного сумісного проживання, ведення господарства, спільного побуту та наявність взаємних прав та обов`язків сторін як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з 10 вересня 2001 року по 17 листопада 2009 року, відсутні докази, що джерелом набуття спірного майна є спільні сумісні кошти сторін, тоді як показання допитаних в суді свідків є взаємовиключними та суперечливими.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та не відповідають фактичним обставинам справи.

Враховуючи межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання, якими охоплено період з 10.09.2001 по 17.11.2009, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України та Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Відповідно до ст.13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану. Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану (ст.44 КпШС України).

Таким чином, норми діючого на час виникнення спірних правовідносин (10.09.2001)КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в зазначений позивачем період з 10.09.2001 і до 01.01.2004, коли набрав чинності Сімейний Кодекс України.

Крім того, враховуючи, що в період з 07.10.1994 по 27.01.2005 відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_16 , ця обставина виключає можливість встановлення факту його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із позивачем в період з 10.09.2001 по день розірвання шлюбу, оскільки жінка та чоловік можуть одночасно бути лише в одному шлюбі і право на повторний шлюб у них виникає лише після припинення попереднього шлюбу.

Визначаючи характер спірних правовідносин та норми права, якими вони врегульовані у період з 27.01.2005 по 17.11.2009, апеляційний суд враховує наступне.

Частиною 2 статті 3 СК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України 2004 року обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що відповідач в суді першої інстанції визнав факт їх спільного проживання як чоловіка і жінки у зазначений у позові період часу, і ці обставини в силу ст.61 ЦПК України не підлягають доведенню.

Колегія суддів дослідила технічний запис судового засідання від 24.03.2016, проведеного судом першої інстанції, в якому допитувався відповідач, та приходить до висновку, що доводи позивача про визнання відповідачем факту спільного проживання як чоловіка і жінки у зазначений у позові період часу, зводяться до їх суб`єктивної оцінки позивачем на свою користь. По-перше, відповідач упродовж надання пояснень та відповідей на запитання учасників справи та головуючого надавав суперечливі пояснення, а інколи взаємовиключні. Зокрема, відповідач на запитання головуючого стверджував, що позивач не була його дружиною, заперечив факт спільного проживання із позивачкою до реєстрації шлюбу, а в подальшому визнав, що в с.Теплівка ОСОБА_20 Юля проживала разом із ним в будинку та була на його утриманні. По-друге, за станом здоров`я відповідач не пам`ятає, в який період часу він жив із позивачкою, їх відносини у м.Києві мали періодичний характер, хоча визнав, що в с.Теплівка ОСОБА_20 Юля проживала разом із ним в будинку, перевезла в дім свої особисті речі, спала із ним в спальній кімнаті, готувала їжу.

Крім того, в апеляційному суді адвокат Гордієнко Ю.П., який представляв інтереси відповідача в районному суді, пояснив, що ОСОБА_21 після перенесеного інсульту погано розмовляв та його відповіді в судовому засіданні були нечіткими.

Аналізуючи указані пояснення відповідача, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ст.61 ЦПК України 2004 року та звільнення від доведення обставин спільного проживання сторін як чоловіка і жінки у зазначений у позові період часу.

Щодо позовних вимог про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки у період з 27 січня 2005 року по 17 листопада 2009 року, то апеляційний суд вважає їх доведеними наступним.

Відповідно до вимог статей 12,13,81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про невідповідність викладу в описовій частині рішення із технічним записом судового засідання пояснень свідка ОСОБА_6 , апеляційним судом досліджено технічний запис судових засідань, в яких допитувалися усі свідки, а саме, ОСОБА_5 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 .

Колегія суддів критично оцінює показання свідків ОСОБА_5 (мати ОСОБА_1 ), ОСОБА_11 (сестра ОСОБА_2 ), ОСОБА_19 (племінниця ОСОБА_2 ), оскільки вони є зацікавленими особами, перебувають у родинних відносинах із сторонами, а із показань свідка ОСОБА_19 вбачається, що за дорученням відповідача свідок займалася його справами, представляла його інтереси, в тому числі в судах, в тому числі по справі про оспорення батьківських прав. Також колегією суддів не приймаються до уваги показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , які є малоінформативними і недостатніми для встановлення заявленого факту.

Апеляційний суд не погоджується з оцінкою показань інших свідків, як суперечливих, оскільки свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_22 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , підтвердили, що в 2008 році сторони разом, як співмешканці, проживали в будинку в с.Теплівка. Всупереч негативного ставлення цих свідків до позивачки, вони підтвердили обставини наявності у сторін спільного побуту та бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, які вказують на наявність сталих між сторонами відносин, притаманних подружжю, наслідком чого стало народження спільної дитини, що виключає відносини орендаря та орендодавця, як про це вказав свідок ОСОБА_19 .

Крім показань свідків, які підтвердили обставини щодо факту, який позивач заявила до встановлення, апеляційний суд враховує як належні і допустимі докази цих обставин надані позивачем фотознімки, які узгоджуються із показаннями свідків щодо сталих сімейних відносин сторін.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положенняглави 8 цього Кодексу.

У ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що спірна квартира та торгівельний павільйон набуті відповідачем за час спільного проживання з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а отже є їх сумісною власністю і відповідачем не спростовано презумпцію спільності такого майна.

Отже, апеляційна скарга підлягає частково задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню та постановленню нового про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, апеляційний суд виходить з того, що матеріалами справи підтверджуються судові витрати позивача ОСОБА_23 на суму 3645,72 грн., що складаються із 1 305,20 грн. судового збору за позов, 1 435,72 грн. за апеляційну скаргу, 904,80 грн. за касаційну скаргу. Відповідно до ст.141 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог (75%) та враховуючи, що один із правонаступників відповідача є неповнолітньою особою, законним представником якого є сама позивач, на користь останньої з правонаступника відповідача ОСОБА_11 підлягають стягненню половина судових витрат, визначених з урахуванням принципу пропорційності, в розмірі 1 362,15 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 серпня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 27 січня 2005 року по 17 листопада 2009 року.

В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири з господарськими будівлями в будинку АДРЕСА_1 та на Ѕ частину торгового павільйону № НОМЕР_2 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути із правонаступника ОСОБА_2 - ОСОБА_11 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 362,15 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14.11.2019.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді С.М. Бондаревська

О.В. Чумак