Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 761/9317/13-ц

провадження № 61-14889св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю координаційно-технічна фірма «Вега», Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю Житлово-експлуатаційне підприємство № 612 «ІККТ Укрмонтаж» Шевченківського району, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року у складі судді Юзькової О. Л. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Борисової О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю координаційно-технічна фірма «Вега» (далі - ТОВ МКТФ «Вега»), Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю Житлово-експлуатаційне підприємство № 612 «ІККТ Укрмонтаж» Шевченківського району, ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень.

Позов мотивовано тим, що у березні 2007 року вона виявила, що підвальні приміщення у будинку АДРЕСА_1 , які перебували у комунальній власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва, було передано в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю координаційно-технічній фірмі «Вега», а надалі були продані вказаному підприємству згідно з договором купівлі-продажу.

Зазначала, що мешканці будинку зверталися до голови Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації з проханням скасувати розпорядження про передачу приміщень у оренду, відновити зруйновані кладовки та повернути їх мешканцям.

Посилалася на Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними житлових квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Отже, вважала, що кладовки, які перебували у підвальному приміщенні будинку № 14-А правомірно перебували у користуванні та спільній власності співмешканців будинку.

Враховуючи, що всі квартири в будинку приватизовані, всі допоміжні приміщення, а саме кладовки були приватною власністю мешканців будинку з моменту приватизації квартир, стверджувала, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений з порушенням закону та без згоди співвласників житлового будинку, відтак на підставі статті 203 ЦК України повинен бути визнаний недійсним.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 000764/10, укладений 13 серпня 2007 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ТОВ МКТФ «Вега».

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 березня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що висновки експерта за результатами проведення експертизи від 06 січня 2015 року № СЕ-1-1-279/14 про те, що спірні приміщення є допоміжними та відповідно до вимог чинного законодавства України є неподільним майном не узгоджуються з іншими доказами, отриманими в ході розгляду справи, отже не взяті до уваги.

Районний суд посилався на висновки Шевченківського районного суду м. Києва у рішенні від 29 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ МКТФ «Вега», ЖЕП № 612 «ІККТ-Укрмонтаж» Шевченківського району, Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним договору оренди, зобов`язання вчинити дії, під час розгляду якої встановлено, що спірні нежитлові приміщення на момент їх відчуження ТОВ МКТФ «Вега» належали територіальній громаді м. Києва.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 13 серпня 2007 року, укладеного між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та ТОВ МКТФ «Вега».

Апеляційний суд відхилив посилання представника ОСОБА_1 на висновок експерта від 06 січня 2015 року № СЕ-1-1-279/14, яким встановлено, що спірні підвальні приміщення загальною площею 408,3 кв. м мають статус допоміжних приміщень. Апеляційний суд вважав, що вказаний висновок не є документом, який встановлює статус приміщень, та суперечить правовстановлюючим документам, що не оспорювалися позивачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалите нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з огляду на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Стверджує, що спірні підвальні приміщення є допоміжними приміщеннями власників будинку, отже передаватися в оренду та відчужуватися не могли.

Вважає, що висновок експерта від 06 січня 2015 року № СЕ-1-1-279/14 є єдиним у справі документом, що встановлює статус приміщень. З огляду на відсутність проектної документації на спірні приміщення, зазначений висновок встановлює статус приміщень та повинен бути взятий до уваги.

Посилається на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в ухвалі від 29 квітня 2009 року у справі № 6-26243св08, у якому колегія суддів Верховного Суду України на підставі довідки житлово-експлуатаційної контори та Держенергонагляду визнала підвальні приміщення допоміжними приміщеннями з огляду на наявність у спірному приміщенні труб центрального опалення, холодного водопостачання та водовідведення, рамки управління та електрощитової.

Зазначає, що висновок районного суду про те, що статус спірних приміщень був встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2012 року у справі № 2-366/11 не відповідає обставинам справи, оскільки у вказаному рішенні суд зазначив: «стороною позивача не надано доказів, що об`єкт оренди є саме допоміжним приміщенням».

Вказує, що в оспорюваному договорі не вказано підставу відчуження майна, що є істотною умовою укладення договору купівлі-продажу комунального майна. Отже, вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що оспорюваний договір укладений на підставі рішення Київської міської ради від 23 листопада 2006 року № 119, оскільки такого рішення не існує.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасник справи не подав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням від 27 грудня 2001 року № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва», додаток 11, Київська міська рада передала певні об`єкти нерухомого майна до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва, а Шевченківська районна у місті Києві рада своїм рішенням від 18 червня 2002 року № 40 «Про формування комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва» на підставі акту приймання-передачі прийняла зазначені в вищевказаному рішенні Київської міської ради об`єкти нерухомого майна до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва.

Відповідно до вказаного рішення Київської міської ради, додаток 11, будинок АДРЕСА_1 , у складі якого знаходилися нежилі приміщення, в тому числі спірне нежиле приміщення, було передано до власності територіальної громади Шевченківського району міста Києва.

Відповідно до витягу з рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 23 листопада 2006 року № 119 «Про приватизацію об`єктів комунальної власності Шевченківського району міста Києва» з наступними змінами та доповненнями, з врахуванням висновків постійної комісії з питань приватизації комунального майна затверджено перелік об`єктів комунальної власності Шевченківського району м. Києва, що підлягають приватизації згідно додатку.

Додатком до вказаного рішення був затверджений перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації шляхом викупу, до складу яких входило, в тому числі і спірне нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 , покупцем приміщення було визначено ТОВ МКТФ «Вега» (том 1, а. с. 67).

13 серпня 2007 року між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради (продавець) та ТОВ МКТФ «Вега» укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради продало ТОВ КТФ «Вега» нежилі приміщення загальною площею 408,30 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , 14-А (літера А) з № 1 по № 20 групи приміщень (том 1, а. с. 59-62).

На момент укладення вказаного договору спірні приміщення належали на праві власності Територіальній громаді Шевченківського району м. Києва на підставі свідоцтва про право власності, виданого територіальній громаді Шевченківського району м. Києва Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 травня 2007 року (том 1, а. с. 66).

Вказані приміщення були передані ТОВ МКТФ «Вега» на підставі акту прийому-передачі від 15 серпня 2007 року (том 1, а. с. 63).

18 червня 2008 року спірні приміщення за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою С. В., ТОВ МКТФ «Вега» продало Етелісу Михайлу (том 1, а. с. 162).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Отже, зміст вчинюваних правочинів, відповідно до частини першої статті 203 ЦК України, не повинен порушувати положення законів, інших нормативно-правових актів конкретного галузевого призначення, прийнятих на основі Конституції України.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до частини другої статті 10 указаного Закону стають об`єктами права спільної власності співвласників будинку одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.

У Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02 березня 2004 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА_3 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (пункт 1.1).

Предметом оспорюваного договору купівлі-продажу є нежилі приміщення загальною площею 408,3 кв. м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ( літера «А»).

Ухвалюючи рішення, районний суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що на підставі наданих позивачем доказів встановити статус спірних приміщень не вдалося, а висновок експерта від 06 січня 2015 року № СЕ-1-1-279/14, яким встановлено, що спірні підвальні приміщення загальною площею 408,3 кв. м мають статус допоміжних приміщень, суперечить правовстановлюючим документам, що не оспорювалися позивачем.

При цьому, згідно із частиною шостою статті 147 ЦПК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ТОВ МКТФ «Вега» стало власником не допоміжних приміщень будинку, а нежитлових приміщень у будинку на АДРЕСА_2 .

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

У матеріалах справи наявна копія викопіювання з поверхового плану нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , який був додатком до договору оренди нежитлових приміщень територіальної громади Шевченківського району м. Києва від 10 листопада 2006 року, укладеного між Житлово-експлуатаційним підприємством № 612 «ІККТ «Укрмонтаж» та ТОВ МКТФ «Вега». У вказаному викопіюванні зазначено, що приміщення знаходяться у підвалі (том 2, а. с. 97).

Вказане викопіювання підтверджує розміри та план предмету договору оренди площею 401,3 кв. м станом на 14 листопада 2006 року.

Оскільки сторонами долучено до матеріалів справи копію оспорюваного договору купівлі-продажу від 13 серпня 2007 року та акту прийому-передачі приміщення від 15 серпня 2007 року, проте не надано копії технічної документації на предмет оспорюваного договору, отже встановити що викопіювання з поверхового плану нежитлового приміщення площею 401,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 належить до того ж нежитлового приміщення за вказаною адресою площею 408,3 кв м згідно з оспорюваним договором неможливо.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку, що статус спірних приміщень, як нежитлових, установлений у рішенні Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642, у рішенні Київської міської ради № 119 від 23 листопада 2006 року та в свідоцтві про право власності на спірні приміщення від 31 травня 2007 року. З огляду на те, що зазначені рішення Київської міської ради та свідоцтво про право власності на спірні приміщення у судовому порядку не скасовані та не визнані незаконними, отже є чинними, відтак підстав для застосуванню статті 215 ЦК України немає.

Крім того колегія суддів вважає обґрунтованими посилання судів попередніх інстанцій на висновки, зроблені за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ МКТФ «Вега», ЖЕП № 612 «ІККТ-Укрмонтаж» Шевченківського району, Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, третя особа: ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору оренди, зобов`язання вчинити дії, оскільки за результатами розгляду вказаної справи було відмовлено у визнанні недійсним договору оренди нежилих приміщень у житловому будинку АДРЕСА_2 , що є спірними у даній справі. Обставини, встановлені при розгляді вказаної справи мають значення для вирішення цієї справи.

Доводи касаційної скарги, що висновок експерта від 06 січня 2015 року № СЕ-1-1-279/14 встановлює статус спірних приміщень, як допоміжних, не беруться колегією суддів до уваги, оскільки не відповідають рішенню Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642, рішенню Київської міської ради № 119 від 23 листопада 2006 року свідоцтву про право власності на спірні приміщення від 31 травня 2007 року, які є чинними та не скасованими.

Отже, на підставі частини шостої статті 147 ЦПК України 2004 року (стаття 110 ЦПК України) висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Доводи заявника з посиланням на правовий висновок Верховного Суду України, викладений в ухвалі від 29 квітня 2009 року у справі № 6-26243св08 не береться колегією суддів до уваги, оскільки у вказаній справі, крім вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, було заявлено вимогу про визнання недійсними рішення районної ради щодо приватизації.

Інші доводи касаційної скарги щодо встановлення фактичних обставин справи та дослідження доказів були предметом розгляду як місцевим судом, так і судом апеляційної інстанції, їм надана оцінка, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини та переоцінювати надані докази.

Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 року (статей 263-265 ЦПК України) правильно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, надали правильну правову оцінку заявленим сторонами доводам та наданим доказам і дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із його недоведеністю, оскільки доводи позивача щодо підстав визнання недійсним оспорюваного правочину не підтверджено під час розгляду справи.

З огляду на наведене колегія суддів вважає касаційну скаргу необґрунтованою, а оскаржувані судові рішення суду такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норм містяться й у статтях 10, 60 ЦПК України у редакції 2004 року, чинні на час розгляду справи судом першої інстанції.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк