Провадження №22-ц/812/1470/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу №480/1804/16 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Миколаївський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Терентьєва Геннадія Вікторовича о 09 годині 22 хвилині у приміщенні цього суду 24 липня 2019 року, повний текст якого складений 25 липня 2019 р., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , про стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 20 червня 2011 р. ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 завдаток у розмірі 3500 доларів США за продаж будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується розпискою ОСОБА_3 . У подальшому ОСОБА_3 відмовився нотаріально укладати договір купівлі-продажу будинку. В зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання розписки як договору купівлі-продажу вищевказаного будинку та визнання права власності. Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 р. відмовлено у задоволенні цього позову ОСОБА_1 .

Посилаючись на те, що ним було сплачено 3500 доларів США сума у рахунок належних з нього за договором купівлі-продажу житлового будинку платежів, на підтвердження виконання зобов`язання і на забезпечення його виконання, що є завдатком в силу положень ст. 570 ЦК України, позивач просив стягнути на його користь завдаток у сумі 87290 грн., а також судові витрати у справі.

Ухвалою суду від 16 квітня 2019 р. до участі у справі залучено ОСОБА_2 , як правонаступника - спадкоємця після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3

Представник відповідача - адвокат Балабан О.І. у відзиві заперечувала проти позову. Відзив мотивований тим, що фактично договірних зобов`язань між сторонами не виникло, оскільки договір відсутній. Крім того, розписка була написана не ОСОБА_3 , а іншою особою.

Відповідач ОСОБА_2 , що ще за життя ОСОБА_3 був допитаний у судовому засіданні як свідок, пояснив суду, що ОСОБА_3 був його батьком. Щодо існування розписки, написаної батьком, то ОСОБА_2 нічого не знав, однак колись позивач приносив кошти та давав ОСОБА_2 . Також, вказував на те, що до цього його батько вирішив, що йому важко жити у будинку і він домовився з ОСОБА_1 про обмін будинку на квартиру. Однак квартиру ніхто не купив і обмін не відбувся.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 24 липня 2019 р. в задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, які застосовані ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11 липня 2016 р.

Рішення суду мотивовано тим, що звертаючись до суду з позовом позивач вказував, що ним був сплачений завдаток, однак з вини ОСОБА_3 (відмова у нотаріальному посвідченні договору) сталося порушення зобов`язання.

Факт неукладення договору купівлі-продажу встановлений рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 р., і в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи.

За такого суд дійшов висновку, що між сторонами було відсутнє зобов`язання на підставі договору, а тому положення закону щодо завдатку не застосовуються у даному випадку. Разом з цим, загальні положення про повернення майна, у зв`язку з його набуттям, збереженням без достатньої правової підстави визначені ст. ст. 1212, 1213 ЦК України. З цих підстав позивачем позов не заявлявся.

Вищенаведене відповідає позиції Верховного Суду викладеної 23 січня 2018 року у постанові № 316/3022/14-ц.

За таких обставин, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та меж судового розгляду, а також положень ч. 2 ст. 264 ЦПК України щодо заборони суду виходити за межі позовних вимог, суд вважав, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, сплачених як завдаток, слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права та просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду про відмову у позові є незаконним. Так, встановивши, що сума, на стягненні якої наполягає позивач, не може вважатися завдатком, суд повинен був не відмовити у позові, а стягнути цю суму як аванс, що відповідає положенням ч. 2 с. 570 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справе дливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним положенням закону рішення суду в повній мірі не відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29 вересня 2011 р. (а. с. 12, 13).

20 червня 2011 р. ОСОБА_3 підписав розписку, відповідно до якої він продав ОСОБА_1 будинок за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом складення розписки про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 суми за проданий дім у розмірі 3500 доларів США ( а. с. 4).

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 березня 2016 р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 р., у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на будинок та земельну ділянку відмовлено.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що згідно розписки ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 3500 доларів США в рахунок оплати за придбання жилого будинок. Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, однак сторонами вказані вимоги не були дотримані, а тому договір є неукладеним і не створює прав та обов`язків для сторін (а. с. 5-6; 7-8).

Отримані від ОСОБА_1 грошові кошти ОСОБА_3 позивачеві не повернув.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 просив про стягнення 87 290 грн., переданих ОСОБА_3 за придбання житлового будинку в якості завдатку, посилаючись на положення ст. 570 ЦК України.

Суд, відмовляючи в позові, виходив з того, що спірні правовідносини регулюються ст. ст. 1212, 1213 ЦК України, а оскільки з цих підстав позивачем позов не заявлявся, з урахуванням принципу диспозитивності відмовив у позові.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч.1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, правила ч. 1 ст. 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.

Така правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 25 вересня 2013 р. у справі № 6-82 цс13.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності укладеного у передбаченій законом формі договору.

Судом встановлено, що між сторонами склалися відносини з приводу укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, який у передбаченій законом формі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому.

Оскільки сторонами договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана позивачем ОСОБА_3 грошова сума в розмірі 3 500 доларів США є не завдатком, а авансом, який підлягає поверненню позивачеві.

За такого спірні правовідносин регулюються саме ст. 570 ЦК України, а суд першої інстанції безпідставно залишив таке поза увагою і помилково виходив з того, що до спірних правовідносин слід застосовувати статті 1212, 1213 ЦК України.

Так, згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 03 червня 2015 р. по справі № 6-100цс15, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно позивачу.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Оскільки між сторонами склалися правовідносини з приводу купівлі-продажу належного відповідачу будинку, але укладення договору у встановленій законом формі не відбулося, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 570 ЦК України виключає можливість для залишення авансу за відповідачем, таке є підставою для його стягнення на користь позивача.

Колегія суддів вважає помилковим посилання суду на правову позицію, висловлену Верховним Судом 23 січня 2018 р. у постанові № 316/3022/14-ц, оскільки в цій справі спірні правовідносини були пов`язані із наявним підписаним сторонами по справі договором кредиту, який рішенням суду визнаний неукладеним, а отже зазначені правовідносини не є подібними до тих, щодо вирішення яких виник спір у справі, яка переглядається, а саме, які регулюються ст. 570 ЦК України.

Щодо аргументів суду про те що позовні вимоги заявлені ОСОБА_1 з підстав, які не регулюють спірні правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі зазначені обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту.

За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 р., кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначить, чи є такий спосіб ефективним. Вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідної компенсації (Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 399/142/16).

Розглядаючи справу та встановивши, що право позивача було порушено, однак позивач обрав невірний спосіб захисту права, суди повинні захистити прав найбільш наближеним до обраного позивачем способу, якщо тільки таке уточнення не змінює склад сторін спору, матеріально правове обґрунтування та не тягне за собою встановлення інших фактичних обставини (в межах позову).

В позовній заяві позивач, посилаючись на ст. 570 ЦК України, вказує, що відповідач зобов`язаний повернути йому 3 500 доларів США як завдаток.

Між тим, відмовляючи в позові, суд не врахував, що підставою позову є не само по собі посилання на певну норму закону, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Тому суд, виходячи з вимог ст. 264 ЦПК України, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а саме, що позивач просив про стягнення переданих відповідачеві коштів, посилаючись на те, що договір купівлі-продажу, на підтвердження укладення якого в майбутньому та в рахунок належних за яким платежів були передані кошти, неукладений в установленому законом порядку, мав дійти висновку, що 3 500 доларів США є авансом, та застосувати норму права, яка регулює спірні правовідносин - ч. 2 ст. 570 ЦК України

При цьому зазначений висновок не свідчить про те, що суд вийшов за межі позовних вимог.

Така позиція суду відповідає роз`ясненням, які надані в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», про те, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Зважаючи на докази, що підтверджують отримання ОСОБА_3 спірних коштів в розмірі 3 500 доларів США, та відсутність доказів повернення коштів позивачу, наявні підстави для стягнення на користь позивача вказаної суми.

Крім того, встановлюючи обставини справи та відповідні правовідносини суд не звернув уваги на наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 помер. Його єдиним спадкоємцем, який у встановленому порядку прийняв спадщину, є ОСОБА_2 , що підтверджується копією спадкової справи № 199/2017 до майна померлого ОСОБА_3. (А.С. 80-90).

За змістом статей 608, 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, окрім прав та обов`язків, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця (ст.ст. 1218, 1219 ЦК України).

Таким чином, спірні правовідносини допускають правонаступництво, оскільки витікають із зобов`язань, визначених ст. 570 ЦК України, які нерозривно не пов`язані з особою спадкодавця, а тому включаються до складу спадщини.

В силу ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

Таким чином, у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 ,, який отримав суму авансу, належні йому обов`язки з повернення грошових сум перейшли до його спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину - ОСОБА_2 .

Відповідно до частин 1, 2 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Докази у цивільному процесі мають бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів від 02 вересня 2019 р. спадкодавець ОСОБА_3 є власником житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач в суді першої інстанції не посилався на те, що вартість спадкового майна, яке залишилась після смерті ОСОБА_3 , є меншою ніж сума позовних вимог, та доказів таким обставинам не надавав.

За такого, за відсутності доказів протилежного колегія суддів вважає, що розмір авансу, на стягнення якого наполягає позивач - 87 290 грн., не перевищує вартості спадкового майна ОСОБА_3 , а тому є передбачені ст.ст. 570, 1282 ЦК України підстави для задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права, а тому в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України його необхідно скасувати, постановити нове судове рішення про задоволення позову.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове, необхідно відповідно й провести розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга та позов ОСОБА_1 задоволені, на його користь з відповідача слід стягнути сплачений ним судовий збір: 872 грн. 90 коп. - за подання позовної заяви (а.с. 1), 275 грн 61 коп. - за подання зави про забезпечення позову, 1309 грн. 35 коп. - за подання апеляційної скарги (а.с. 153), а разом - 2 457 грн 86 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382 ПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2019 року скасувати, постановити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , 87 290 (вісімдесят сім тисяч двісті дев`яносто) грн. грошових коштів та 2 457 (дві тисячі чотириста п`ятдесят сім) грн. 86 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

____________________________________________________

Повний текст постанови складений 03 вересня 2019 року