ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 640/6469/18

Провадження № 22-ц/818/4298/19

08 листопада 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.,

суддів: Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, шоста Харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Адамова Л.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 червня 2019 року (суддя Ніколаєнко І. В.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, шоста Харківська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Адамова Л.А. про зобов`язання відновлення порушеного права власності малолітньої дитини та стягнення моральної шкоди,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати поважними причини пропуску та поновити строк звернення до суду. Відновити порушене право власності малолітньої ОСОБА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 придбати на ім`я ОСОБА_1 житла, рівноцінного 1/5 частині житла, яке належало їй раніше на праві приватної власності у квартирі АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_2 на її користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 100000 грн.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що є рідною донькою ОСОБА_2 Наприкінці жовтня 2017 року з документів архівного відділу ХМР їй стало відомо, що 14.06.1993 року вона стала співвласником квартири АДРЕСА_1 . Зазначена квартира загальною площею 89,1 кв.м., житловою площею 54,8 кв.м. належала на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_2 , батьку ОСОБА_3 , сестрі ОСОБА_4 , діду ОСОБА_5 та їй. Відповідач ОСОБА_2 звернулась з заявою до Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів м. Харкова з проханням надати дозвіл на продаж від її імені частини зазначеної квартири у зв`язку з купівлею аналогічного за розміром житла в іншому районі АДРЕСА_2 а саме квартири АДРЕСА_3 . Виконавчим комітетом Київської районної ради депутатів було ухвалено рішення № 42-18 від 18.02.1997 року "Про надання дозволу на продаж частини квартири від імені неповнолітньої ОСОБА_1 ", яким дозволено відповідачу продати від її імені частину квартири АДРЕСА_1 . Отримавши зазначений дозвіл відповідач 20.03.1997 року продала, діючи від себе особисто та від її імені, як малолітньої особи, квартиру АДРЕСА_1 . Після продажу належного їй на праві приватної власності вказаного майна відповідач рівноцінне майно їй не придбала, отриманими від продажу грошовими коштами розпорядилась на свій розсуд, а саме придбала на своє ім`я квартиру АДРЕСА_4 . Крім того, 04.04.2005 року відповідач ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарувала вказану квартиру ОСОБА_6 , а 18.04.2012 року сторони вчинили правочин про відмову від договору дарування. Після продажу належної їй частки у спільній сумісній власності відповідач їй будь-якого житлового приміщення не придбала і до цього часу вона у власності нерухомого майна, у тому числі жилого, не має.

Зазначеними діями відповідач порушила її майнові права та спричинила моральну шкоду, яку оцінила в 100000 грн.

Позивач, представник позивача в судовому засіданні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач, представник відповідача проти позову заперечували.

Треті особи в судове засідання не з`явились.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 19 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності, суд не зазначив чи порушено право позивача.

Правом на надання відзиву інші учасники справи не скористались.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом з пропуском строку позовної давності та відсутності підстав для його поновлення.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що із копії свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що її батьками записано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (свідоцтво серія НОМЕР_1 від 17 листопада 1988 року).

Згідно копії свідоцтва про шлюб від 10 липня 2013 року ОСОБА_1 після реєстрації шлюбу змінила прізвище з " ОСОБА_7 " на " ОСОБА_8 " (свідоцтво про шлюб (повторно) серія НОМЕР_2 від 10 липня 2013 року).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 14.06.1993 року квартира за адресою: АДРЕСА_5 , на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 18.02.1997 року за № 42-18 дозволено ОСОБА_2 продати від імені неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу від 20.03.1997 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Абрамченко Т.А., зареєстровано за № Н-1802, ОСОБА_2 . діючої від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 продали а ОСОБА_10 купила квартиру АДРЕСА_1 .

За договором купівлі-продажу від 20.03.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Адамовою Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1029, ОСОБА_11 , що діє особисто за себе і за свою неповнолітню дочку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продали, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_4 .

Відповідно до правочину про відмову від договору дарування квартири від 18.04.2012 року, посвідченого державним нотаріусом ХДНК, зареєстрованого в реєстрі за № 275, вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 відмовились від посвідченого 04.04.2005 року Шостою ХДНК та зареєстрованого в реєстрі за № 1-518 договору дарування квартири АДРЕСА_4 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2009 року у справі № 2-1034/09/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_2 , державний нотаріус 6 ХДНК Вєтрова Л.О. про визнання недійсним договору дарування - в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Предметом позову в вказаній справі було визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_4 .

У мотивувальній частині вказаного рішення зазначено про те, що позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що: "вважає, що їй в квартирі повинна належати якась частина, оскільки вона має на це право".

З копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13.04.2018 року за № 120502878 вбачається, що квартира АДРЕСА_4 , на праві приватної власності з 15.05.2012 року належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, р. № 1029, 20.03.1997 року, посвідченого Адамовою Л.А., приватним нотаріусом ХМНО, р. № 2-96; 18.04.2012 року правочин про відмову від договору дарування, посвідчений 6-ю ХДНК.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 15.02.2018 року вартість квартири за адресою: АДРЕСА_6 , становить 514518,00 грн.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 13.04.2018 року за №120503618 вбачається, що за особою з РНОКПП НОМЕР_3 ( ОСОБА_1 ), на праві приватної власності нерухоме майно не зареєстровано.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Положеннями ч.1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 3. ч. 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем по справі заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, в обґрунтування якого посилається на те, що позивач про можливе порушення її прав дізналась задовго до 2017 року, на підтвердження чого з поміж іншого, посилається на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15.06.2009 року, справа № 2-1034/09/17 у справі за позовом ОСОБА_1 .

Згідно роз`яснень, які містяться у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Судовим розглядом встановлено, та не заперечується сторонами, що позивачці на праві приватної власності належала 1/5 частині квартири АДРЕСА_1 , яка була згодом відчужена її матір`ю ОСОБА_2 , яка діяла від імені неповнолітньої, з метою придбання іншого житла.

Рішенням Виконавчого комітету Київської районної ради народних депутатів від 18.02.1997 року надано дозвіл ОСОБА_2 на продаж від імені неповнолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вказаного майна та вказано, що житлові умови неповнолітньої при цьому не погіршуються.

Придбавши квартиру АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 оформила всю квартиру на себе, позбавивши свою неповнолітню доньку права власності на частку у цьому майні, чим порушила право власності останньої.

Відповідно до ч.1 ст.34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Аналогічна норма містилась у ч.1 ст.11 ЦК УРСР, чинному на момент продажу частки позивача у нерухомому майні.

Таким чином позивачка була позбавлена можливості захистити своє право в силу свого віку.

Згідно ч.4 ст.319 ЦК України власність зобов`язує.

У 2006 році ОСОБА_1 досягла повноліття та у відповідності до ст.34 ЦК України набула повну цивільну дієздатність, тобто здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Отже, саме з цього часу ОСОБА_1 мала дізнатися про порушення свого права.

Із позовною заявою ОСОБА_1 звернулась до суду у липні 2019 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не могла усвідомлювати можливість порушення її права в силу свого віку, на висновки суду щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, не впливають.

Крім того, із копії позовної заяви ОСОБА_1 про визнання договору дарування спірної квартири недійсним, поданої у листопаді 2008 року, вбачається, що остання "вважає, що їй в квартирі повинна належати якась частина, оскільки вона має на це право".

Маючи такі припущення, ОСОБА_1 не була позбавлена можливості отримати достовірну інформацію про наявність у неї такого права та підстави його набуття, припинення чи порушення.

Таким чином, доводи позивача про те, що про обставини можливого порушення її прав їй стало відомо в 2017 році, є безпідставними.

Посилання на вказані обставини самою позивачкою та ОСОБА_3 під час їх допиту в якості свідків, не можуть сприйматися судом як достатні докази поважності причин пропуску позивачем строків позовної давності.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95, ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що у судовому рішенні не зазначено про порушення її права також не можуть бути підставою для його скасування.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується тільки за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні чи порушено право, чи охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право, чи інтерес особи не порушені, суд відмовляє у позові з підстав його необґрунтованості.

Судом першої інстанції було відмовлено у позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення, що підтверджує порушення права ОСОБА_1 , оскільки одночасне застосування аргументації про безпідставність позовних вимог та сплив позовної давності є несумісним.

За змістом ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Враховуючи викладене, у позовних вимогах про відшкодування моральної шкоди також слід відмовити.

З огляду на викладене, висновок суду про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, колегія суддів вважає правильним.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 листопада 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко