КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2019 року у складі судді Трусової Т.О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини.

Зазначала, що з 23 листопада 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте, сімейне життя сторін після народження дитини не склалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин.

Позивач вказувала, що кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб і сім`ю, відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає дитина. Більше того, відповідач вдається не лише до крику і погроз, але і систематично застосовує до позивача фізичне насильство, з приводу чого позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів.

Посилаючись на те, що подальше спільне проживання у шлюбі та його збереження є неможливим, на даний час ведення спільного господарства між сторонами та сумісне проживання припинені, а оскільки дитина залишається проживати з позивачем та відповідач повинен брати участь у її утриманні, який має дохід від здачі в оренду двох квартир, а також має ще і інший дохід, який приховує, позивач просила: розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; після розірвання шлюбу змінити прізвище ОСОБА_2 на дошлюбне прізвище « ОСОБА_2 » та стягнути з відповідача аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2 800 грн. щомісячно від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, з урахуванням індексації.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2019 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову в частині вимог про розірвання шлюбу відмовити та в частині вирішення вимог про стягнення аліментів змінити шляхом зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 з 2800 грн. до 900 грн. щомісячно.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що районним судом здійснено висновки без врахування презумпції невинності, а також на підставі суперечливих аргументів позивача, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених позивачем доказів.

Відповідач вказує, що прагне зберегти сім`ю, спілкуватися з дружиною і дочкою, не веде аморального способу життя, не вчиняє будь-яких незаконних дій по відношенню до своєї дружини чи дочки.

Посилаючись на зазначене та те, що ОСОБА_1 не має постійного доходу, надає фінансову підтримку непрацездатному батьку, а позивач вже зверталась із позовом про розірвання шлюбу до Дарницького районного суду м. Києва і подавала в цій справі заяву про відмову від позову, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_2 та її представника, які просили апеляційну скаргу відхилити, допитавши свідка ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи, з 23 листопада 2013 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9,10).

Згідно висновку психологічного обстеження дитини №15 від 21 січня 2019 року, ОСОБА_7 - вихована, чемна, врівноважена, позитивна дівчинка, яка цікавиться новим оточенням, з осторогою взаємодіє з дорослими. Емоційно-вольова сфера залишається збереженою, присутня позитивна спрямованість та відкритість, проте ситуація, що склалась в родині, має травмуючий вплив на емоційний стан ОСОБА_5 , особливо невизначеність з участю батька у її вихованні. (а.с.25-27).

Крім того, вказаним висновком встановлено, що наявність ознак насильства над дитиною з боку батька, ОСОБА_1 , не виявлено; у дівчинки сформована надійний тип прив'язанності, як до матері, так і до батька.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з підстав його обґрунтованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За положеннями ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність.

Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

У відповідності зі ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК України).

За змістом положень ст. 56 СК України, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість.

З урахуванням зазначеного та матеріалів справи, у їх сукупності, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав до задоволення позову в частині розірвання шлюбу сторін.

При цьому, колегія суддів враховує те, що з моменту подання позовної заяви та до розгляду справи судом апеляційної інстанції сплинув значний строк, проте шлюбні відносини подружжям не поновлені, їх сім`я фактично розпалася й існує формально, вжиття заходів для примирення подружжя є недоцільним.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідач прагне зберегти сім`ю, спілкуватися з дружиною і дочкою, не веде аморального способу життя, не вчиняє будь-яких незаконних дій по відношенню до своєї дружини чи дочки, колегія суддів визнає такими, що не вказують на відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог в частині розірвання шлюбу, а отже, рішення районного суду у вказаній частині підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У ст. 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї; що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.

Сімейне законодавство також містить норми, що імплементують вказані принципи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно положень ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ч. 1 ст. 182 СК України встановлено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача на утримання дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , районний суд хоча і керувався положеннями ч. 1 ст. 182 СК України, проте належним чином не врахував матеріальне становище платника аліментів.

Із пояснень допитаного у суді апеляційної інстанції свідка ОСОБА_8 встановлено, що в квітні та травні 2019 року передавала грошові кошти та пакунки, які їй залишив ОСОБА_1 для позивача по справі, між тим ОСОБА_2 спростувала вказані обставини, вказуючи, що їй нічого передано не було (а.с.128).

У матеріалах справи відсутні докази про те, що в період розгляду справи ОСОБА_1 працював, та отримував доходи.

Згідно інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 має у власності нерухоме майно, що знаходиться на території смт. Корнин Попільнянського району Житомирської обл ., отримане у спадок, проте його частка у праві спільної власності є незначною. Однокімнатна квартира АДРЕСА_2 набута у власність на підставі договору дарування, проте згідно оглянутого в судовому засіданні договору дарування, у вересні 2019 року нерухоме майно подаровано батьку відповідача (а.с.84-103).

Твердження позивача про здачу ОСОБА_1 належної йому квартири в оренду носять голослівний характер і нічим не підтверджені.

Колегія суддів також враховує зміст апеляційної скарги, з якої убачається, що відповідач не має постійного доходу, його дохід є нерегулярним, а його матеріальне становище не дозволяє йому сплачувати аліменти у сумі 2800 грн.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач вказав, що його утримує батько за рахунок отриманої ним пенсії.

З урахуванням зазначеного, обставин справи, колегія суддів вважає визначений судом розмір аліментів на дитину, у сумі 2800 грн. таким, що є завищеним й приходить до висновку про його зменшення до 1500 грн.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Чинним законодавством забезпечено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, шляхом визначення порядку стягнення аліментів з того з батьків, з яким дитина не проживає.

З огляду на викладене,рішення районного суду підлягає зміні шляхом зменшення розміру аліментів, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 2800 грн. 1500 грн..

У решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2019 року змінити шляхом зменшення розміру аліментів, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 2800 грн. 1500 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: