ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 638/1764/18-ц

провадження № 22ц/818/3109/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія Здоров`я», яка є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «СУ-15», представник позивача Подус ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року в складі судді Штих Т.В.

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СУ-15», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія Здоров`я», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення з квартири.

Позовна заява мотивована тим, що Товариству з обмеженою відповідальністю «СУ-15» на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності від 28 березня 2011 року, виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради, що зареєстровано Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Вказав, що у зазначеній квартирі без жодних підстав, зокрема, договору купівлі-продажу, оренди тощо, мешкає ОСОБА_2

Зазначив, що ОСОБА_2 користується належним йому приміщенням трикімнатної квартири загальною площею 93,8 кв. м. безпідставно, тобто зайнявши квартиру та вселившись самоправно, отже, підлягає виселенню.

Просив виселити ОСОБА_2 із трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 93,8 кв. м., яка належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «СУ-15».

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року залучено до участі у справі правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «СУ-15» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія Здоров`я», який набув право власності на вищевказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2018 року.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія Здоров`я» - задоволено; виселено ОСОБА_2 із трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 93,8 кв. м., яка належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія Здоров`я»; стягнуто з ОСОБА_2 на користь товариства судовий збір у розмірі 1762,00 грн.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, 05 лютого 2019 року ОСОБА_2 подала заяву про його перегляд.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи, чим позбавлено можливості бути присутньою у судовому засіданні та захищати свої права та інтереси; що жодної ухвали та судової повістки вона не отримувала; що вона має докази та відомості, які мають істотне значення для вирішення справи, які готова була надати під час судового засідання, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

10 липня 2019 року до суду апеляційної інстанції від представника товариства надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство вважав заочне рішення суду законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому зазначив, що при ухваленні судового рішення жодних порушень норм процесуального та матеріального права не було. Вказав, що відповідачем не надано будь - якого доказу щодо правових підстав її проживання в спірній квартирі.

Клопотання представника ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, яке надійшло до суду апеляційної інстанції 03 вересня 2019 року з урахуванням позиції позивача, представник якого заперечував проти задоволення цього клопотання, залишено без задоволення, оскільки доказів поважності причин відкладення розгляду справи не надано. При цьому судова колегія звертає увагу на те, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції триває з червня 2019 року та судові засідання відкладалися за неодноразовими клопотаннями ОСОБА_2 з різних причин, поважність яких ОСОБА_2 в подальшому так і не підтвердила.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, заочне рішення суду залишити без змін.

Заочне рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що відповідач проживає у квартирі, власником якої є позивач, без будь-яких правових підстав, та вселилась до неї самоправно, отже, підлягає виселенню.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Товариству з обмеженою відповідальністю «СУ-15» на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 28 березня 2011 року Виконавчим комітетом Харківської міської ради (а. с. 18).

Право власності на вказану квартиру 30 березня 2011 року зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «СУ-15», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №29490498 (а. с. 19).

26 липня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «СУ-15» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров`я» укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гапон І.М., за реєстровим № 2300, за яким право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 93,8 кв. м. перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров`я» (а. с. 44-47).

Право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров`я» на вказану квартиру 26 липня 2018 року зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом № НОМЕР_1 (а. с. 48).

Як вбачається із заяви від 20 липня 2018 року, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гапон І.М., Товариством з обмеженою відповідальністю «СУ-15» в особі директора Лобойка ОСОБА_3 .М. повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров`я» про розгляд Дзержинським районним судом м. Харкова цивільної справи №638/1764/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СУ-15» до ОСОБА_2 про виселення (а. с. 49-50).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2018 року задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СУ-15» та залучено до участі у справі правонаступника Товариства з обмеженою відповідальністю «СУ-15» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія Здоров`я» (а. с. 67-68).

Згідно відомостей ГУ ДМС України в Харківській області про реєстрацію місця проживання від 06 березня 2018 року та 16 березня 2018 року ОСОБА_2 з 30 січня 2015 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 та за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованою не значиться (а. с. 26-29).

ОСОБА_2 не заперечує, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , та вказує її у своїх заявах до суду першої та апеляційної інстанції, а також в апеляційній скарзі як місце проживання (а. с. 37, 38, 85, 96, 110).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яка є принципом цивільного судочинства, забезпечує розумний баланс між інтересами сторін.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012 (провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року).

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таке право визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною першою статті 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

У частині 3 статті 116 ЖК УРСР встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Питання про виселення на підставі вищевказаної норми може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення та за відсутності згоди власника житла у будь-якій формі.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Такий висновок Верхового Суду України висловлений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16 та підстав відступити від нього Верховним Судом не встановлено.

Як вбачається з матеріалів справи власником спірної квартири, у якій мешкає ОСОБА_2 , до сьогодні є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фармацевтична компанія «Здоров`я».

При цьому, жодних відомостей щодо наявності у ОСОБА_2 права на проживання у спірній квартирі матеріали справи не містять.

Доказів згоди власника квартири на проживання у ній ОСОБА_2 та існування між ними будь-яких договірних відносин не надано.

Оскільки право власності товариства на спірну квартиру ніким не оспорено та не скасовано, позивач, як єдиний та повноправний власник, має право не тільки володіти вказаною квартирою, а й користуватись та розпоряджатись нею.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що вона наразі веде переговори з позивачем щодо цього спору.

Проте, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції 18 липня 2019 року представник позивача надав заяву позивача, в якій зазначено, що будь яких договорів щодо спірної квартири між товариством та ОСОБА_2 не укладалось; будь яких переговорів між товариством та ОСОБА_2 щодо укладення будь яких правочинів щодо спірної квартири не ведеться; від ОСОБА_2 не надходило жодних пропозицій щодо укладення відповідних правочинів, зокрема, про намір придбати спірну квартиру; ОСОБА_2 не здійснювала оплату за комунальні послуги.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо того, що ОСОБА_2 , займаючи спірну квартиру та проживаючи в ній без відповідної правової підстави, чинить товариству перешкоди у користуванні та розпорядженні цією квартирою, тому підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо того, що вона має докази та відомості, які мають істотне значення для вирішення справи, які готова була надати під час судового засідання, на що суд першої інстанції не звернув уваги, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частин 3 та 8 статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 зверталась до суду першої інстанції із заявою про відкладення розгляду справи з метою надання відзиву на позов, проте, своє право на ознайомлення з матеріалами справи та подачу відзиву з відповідними доказами так і не реалізувала.

Крім того, відповідач не була позбавлена можливості надати до суду наявні у неї докази разом із заявою про перегляд заочного рішення суду, однак таким правом також не скористалась.

Згідно частин 2, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 також не подано будь-яких доказів і до суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою, як і не обґрунтовано належним чином причин їх неподання до суду першої інстанції.

За таких умов твердження ОСОБА_2 щодо наявності у неї доказів, які не подані нею ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, не можуть бути прийняті до уваги.

Щодо доводів ОСОБА_2 про її неналежне повідомлення про розгляд справи та ухвалення заочного рішення судом першої інстанції судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Частиною першою статті шостої Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 128-130 ЦПК України.

Однією з умов ухвалення заочного рішення суду згідно пункту 1 частини 1 статті 280 ЦПК України є те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Пунктом 3 частини 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи копія ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви, а також усі судові повістки, що направлялись судом першої інстанції на адреси реєстрації та фактичного місця проживання ОСОБА_2 , не вручені їй та повернуті до суду з поміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до частин 1-4 статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно частини 5 статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18), Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року, справа № 752/11831/16-ц (провадження № 61-16663св18).

Разом з тим, 14 травня 2018 року ОСОБА_2 зверталась до суду першої інстанції з заявами про відкладення розгляду справи та про ознайомлення з матеріалами справи. Вказала, що позовна заява з додатками на її адресу не надходила, у зв`язку з чим необхідно ознайомитись з матеріалами справи для підготовки відзиву на позовну заяву (а. с. 37, 38).

Крім того, 01 листопада 2018 року ОСОБА_2 зверталась до суду першої інстанції з клопотанням про відкладення розгляду справи, у якому вказала, що як вбачається з повістки про виклик справа призначена до розгляду на 01 листопада 2018 року, проте на цей час вона перебуває у відрядженні, та позбавлена можливості брати участь у судовому засіданні. Просила відкласти розгляд справи на іншу дату та проводити його за її участі (а. с. 63).

Отже, відповідачу було відомо про те, що у провадженні суду першої інстанції перебувала зазначена справа, проте, вона не скористалась своїм правом на ознайомлення з матеріалами справи, подання відзиву та будь-яких доказів на обґрунтування своїх заперечень. Справа тривалий час перебувала у провадженні суду та неодноразово відкладалась через неявку відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 2 ЦПК України, суд та учасники процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства. Частиною 3 тієї ж статті встановлено, що основними засадами цивільного судочинства, зокрема, є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформував позицію про те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Однак, ОСОБА_2 як сторона у справі, якій було відомо про наявне судове провадження щодо неї, не користувалась своїми процесуальними правами на захист належним чином.

Крім того, відповідачем не надано доказів на спростування позову, які вона мала право подати разом з відзивом на позовну заяву або окремо від нього, незалежно від її участі у судових засіданнях. Відповідачем також не подано відповідних доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову і до заяви про перегляд заочного рішення суду.

Виходячи з викладеного, слід дійти висновку, що неодноразове неотримання ОСОБА_2 судових повісток за умови, що їй було відомо про перебування справи у провадженні суду та нею не надано жодного доказу на спростування позовних вимог, не може бути безумовною підставою для скасування правильного по суті та законного судового рішення.

За таких умов висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для виселення ОСОБА_2 . зі спірної квартири є законним та обґрунтованим, не спростований належними та достатніми доказами, оскільки відповідач не є власником спірного житлового приміщення, вселилась до нього для проживання без законних підстав, що створює безумовні перешкоди у володінні та користуванні власністю товариства, які має бути усунено шляхом її виселення.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що задовольняючи позовні вимоги товариства, суд першої інстанції, зокрема, посилався на положення статей 1212, 1213 ЦК України щодо повернення безпідставно набутого майна.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Проте, зазначені норми права щодо регулювання кондиційних правовідносин не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки предметом позову в цій справі є виселення відповідача із займаного житла, а не витребування майна.

Крім того, пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним способом захисту порушеного права власності, якщо річ є такою, що визначена родовими ознаками, тоді як предметом спору у цій справі є нерухоме майно, а саме житлова квартира, визначена індивідуальними ознаками.

Отже, спірні правовідносини щодо виселення особи регулюються нормами ЖК УРСР та щодо усунення перешкод у здійсненні права власності статтею 391 ЦК України, а не главою 83 ЦК України.

Однак, зазначене посилання суду у мотивувальній частині рішення не можливо визнати таким, що призвело до неправильного вирішення справи та тягне за собою скасування оскаржуваного судового рішення.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 2643,00 грн.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375 ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.