УХВАЛА

13 листопада 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи 761/8591/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Шахової О.В., суддів Андрієнко А.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 , подану його представником ОСОБА_5 ,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 липня 2019 року, ухваленого в приміщенні суду під головуванням судді Савицького О.А., -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на транспортний засіб, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди, завданої злочином.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 2 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб марки ««Toyota», модель «Camry», 2015 року випуску, номер кузова JTNBF НОМЕР_1 . Визнано договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8043/ 2016/ 000266, укладений 30.07.2016 між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , а також видане на підставі нього свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 - недійсним. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 транспортний засіб марки ««Toyota», модель «Camry», 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 7 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 заявив клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з укладенням між сторонами у справі мирової угоди.

Вислухавши думку учасників справи, які просили затвердити мирову угоду та закрити провадження у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що заява про затвердження мирової угоди не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.7 ст. 49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

За правилами ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи та закриває провадження у справі.

Колегія суддів, дослідивши умови мирової угоди, вважає, що вона, хоча і укладена з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок, стосується прав та обов`язків сторін, проте умови мирової угоди суперечать закону та порушують права інших осіб.

Статтею 34 Закону України «Про дорожній рух», зокрема, передбачено, що власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС.

Відповідно до п. 33 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року за № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України

від 23 грудня 2009 року № 1371), перереєстрація транспортних засобів проводиться у разі отримання свідоцтва про реєстрацію замість утраченого або не придатного для користування, зміни їх власників, місця стоянки, місцезнаходження або найменування власників - юридичних осіб, місця проживання або прізвища, імені чи по батькові фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, а також кольору або марки транспортного засобу внаслідок переобладнання чи заміни двигуна або кузова, інших складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Як вбачається, спір виник з приводу визнання права власності на транспортний засіб, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити дії та відшкодування шкоди, завданої злочином.

Проте, згідно постанови про визнання речових доказів від 01.03.2017 автомобіль марки ««Toyota Camry», чорного кольору, 2015 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 00113002 від 15.10.2016 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, а ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.11.2016 на цей автомобіль накладено арешт із забороною користуватися та розпоряджатися таким майном.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст.ст. 160-166, 170-174 КПК. Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із ст.ст. 171-174 КПК (ч. 9 ст. 100 КПК України). Отже, повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, здійснюється у порядку, встановленому КПК України.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.09.2018 у справі № 14-383 цс 18.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 207 ЦПК України, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними, суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про відмову у затвердженні мирової угоди, укладеної між сторонами 22.10.2019 з підстав того, що її положення суперечать вимогам Закону.

Керуючись ст.ст. 207, 268, 373, 374 ЦПК України,суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про затвердження мирової угоди укладеної між 22 жовтня 2019 року - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач

Судді: