Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 520/9632/16-ц

провадження № 61-22515св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: виробничо-комерційна фірма «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєрдієва Ірина Вікторівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Станкевича В. А., Цюри Т. В., Сидоренко І. П., від 15 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: виробничо-комерційна фірма «Юна-сервіс» у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ВКФ «Юна-сервіс»), приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дєрдієва І. В., про визнання договору позики припиненим, визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, визнання іпотеки такою, що припинена, визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що у 2004 році між ним та ОСОБА_2 було досягнуто згоди щодо передання останнім йому у позику окремими траншами грошових коштів під проценти. При цьому письмових угод між сторонами не оформлялось у зв`язку з принциповою відмовою від цього відповідача, однак при отриманні кожного окремого траншу позивачем надавалась відповідачу розписка про отримання грошей. Так, зокрема,

14 вересня 2009 року ним було отримано грошову суму в розмірі

658 000 доларів США, про що надано розписку. Вказував, що в забезпечення виконання зобов`язань між сторонами в цей же день було укладено удаваний договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості, розташованого у будинку АДРЕСА_4 для приховання договору іпотеки нерухомого майна, який насправді був вчинений з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики. Позивач стверджував, що в силу статті 599 ЦК України зобов`язання за договором позики станом на день звернення до суду є припиненим з огляду на виконання, проведене належним чином, оскільки борговий документ - розписка від 14 вересня 2009 року знаходиться у нього, але спірне приміщення у його власність повернуто не було.

Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_1 просив визнати припиненим договір позики від 14 вересня 2009 року, визнати договір купівлі-продажу від 14 вересня 2009 року удаваним та встановити, що цей договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений у зв`язку із виконанням позивачем основного зобов`язання та визнати за ним право власності на нежиле приміщення № 501 , загальною площею 658,2 кв.м., розташоване у будинку АДРЕСА_4 .

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ВКФ «Юна-сервіс» про усунення перешкод у користуванні належним йому на праві власності нежилим приміщенням

АДРЕСА_4 , шляхом його звільнення зазначеною фірмою.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2016 року вказані позови були об`єднані в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси у складі судді

Куриленко О. М. від 16 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано припиненим договір позики, укладений 14 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за яким позивач отримав в борг 658 000 доларів США. Визнано удаваним договір купівлі-продажу нежилого приміщення № 501 , загальною площею 658,2 кв.м., розташованого у будинку

АДРЕСА_4 , укладений 14 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та встановлено що цей договір є договором іпотеки, який є таким, що припинений у зв`язку з припиненням основного зобов`язання. Визнано за ОСОБА_1 право власності на вказане майно. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки оригінал розписки від 14 вересня 2009 року знаходиться у ОСОБА_1 це свідчить про виконання позивачем своїх обов`язків за договором та припинення боргових зобов`язань у зв`язку з поверненням боргу позикодавцю. Визнаючи договір купівлі-продажу від 14 вересня 2009 року удаваним, суд першої інстанції дійшов висновку, що він забезпечував зобов`язання договору позики шляхом передачі в іпотеку вказаного нерухомого майна, а тому цей договір є договором іпотеки, який є припинений у зв`язку з припиненням основного зобов`язання і підстав знаходження вказаного майна у власності відповідача відсутні. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив із того, що вимоги останнього є похідними від вимог ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13 березня 2017 року прийнято відмову ОСОБА_2 від позову, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ВКФ «Юна-сервіс» про усунення перешкод у користуванні власністю скасовано і провадження у справі в цій частині закрито.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що розписка, на яку ОСОБА_1 посилається як на підставу своїх вимог, не містить обов`язкових умов, передбачених для договорупозики, а договір позики

від 8 грудня 2015 року не був підписаний ОСОБА_2 , у зв`язку із чим відсутні підстави вважати наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин. Крім того, договір купівлі-продажу нерухомого майна

від 14 вересня 2009 року укладений з дотриманням вимог закону та вільним волевиявленням його сторін, позивачем не надано доказів того, що сторони договору уклали цей правочин для приховання договору іпотеки.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Власноруч написана

ОСОБА_1 розписка від 14 вересня 2009 року про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів, видана ним кредиторові одночасно з укладеним договором позики, та повернута ним, беззаперечно свідчить про наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин та виконання позивачем договору позики, оскільки це відповідає частині третій

статті 545 ЦК України. При цьому, вказує, що підпис кредитора в розписці не є обов`язковим. Крім того, саме в цій розписці вказано, що на забезпечення виконання позивачем взятих на себе зобов`язань, він передає в іпотеку відповідачу спірне нерухоме майно, що свідчить про те, що воля сторін при укладені договору купівлі-продажу була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою цього ж суду від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з копією розписки від 14 вересня 2009 року, на яку посилався позивач на обґрунтування своїх позовних вимог, ОСОБА_1 отримав позику від ОСОБА_2 у розмірі 658 000 доларів США із сплатою 24% річних зі строком повернення на розсуд ОСОБА_1

Забезпеченням повернення боргу є переоформлення на ОСОБА_2 належного йому нежилого приміщення АДРЕСА_4 шляхом укладення договору купівлі-продажу; після повернення боргу право власності на вказане приміщення знову переоформляється на ОСОБА_1 .

Відповідно до письмового документу від 08 грудня 2015 року, підписаний ОСОБА_1 та свідками ОСОБА_3 (з боку ОСОБА_2 ) і

ОСОБА_4 (з боку ОСОБА_1 ), свідки підтверджують, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 дійсно були досягнуті домовленості щодо передачі в позику грошових коштів і характеру їх забезпечення, зокрема, що на забезпечення належного виконання позивачем умов договору, останній продав ОСОБА_2 нежиле приміщення АДРЕСА_4 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 вересня 2009 року ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив нежиле приміщення

АДРЕСА_4 .

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що борговий документ - розписка від 14 вересня 2009 року знаходиться у нього, що свідчить про існування та виконання ним зобов`язань у повному обсязі.

ОСОБА_2 заперечив факт передачі коштів, а відтак і саме існування між ним та ОСОБА_1 зобов`язань з позики за вказаною розпискою.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Щодо позовних вимог про визнання договору позики припиненим

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу

За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Предметом доказування ОСОБА_1 за вимогами про визнання договору позики припиненим є дві обставини: 1) сам факт існування договору позики, тобто, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти у зазначеному розмірі та на вказаних умовах; 2) факт виконання позичальником своїх зобов`язань.

Предметом доказування ОСОБА_2 за вказаними вимогами окрім встановлення існування договірних відносин, є передання позичальнику передбаченої у розписці суми позики та неповернення її кредитору ( ОСОБА_2 ).

На підтвердження виникнення між сторонами договору позики, позивач подав власноручно написану розписку від 14 вересня 2009 року, за якою він отримав у позику від ОСОБА_2 грошові кошти зі сплатою процентів за користування ними.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 зазначив, що жодного договору позики із ОСОБА_1 він не укладав і коштів останньому не передавав, а розписку, яку надав позивач на обґрунтування своїх вимог, той написав сам і в розписці відсутні будь-які відмітки, що ОСОБА_2 передав позивачу будь-які кошти.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Розписка як документ, який підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У даному випадку законодавець, зазначивши, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, захищав права позикодавця, у якого на підтвердження передачі коштів чи речей іншій особі, міг залишатися не підписаний обома сторонами договору документ, а складений позичальником чи підписаний ним документ про отримання матеріальних цінностей та умови, на яких він їх отримував.

Оригінал розписки, який перебуває у позичальника, може свідчити про виконання ним своїх зобов`язань у разі пред`явлення вимог до нього позикодавцем.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах).

За приписами статті 57 ЦПК України (у зазначеній редакції) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Аналогічні норми містяться у статті 76 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

У частині другій статті 59ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах) передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Аналогічні вимоги містяться у статті 78 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до вимог частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України (у зазначеній редакції).

Згідно зі статтею 179 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах) предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Статтею 212 ЦПК України (у зазначеній редакції) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Такі ж вимоги передбачені у статті 89 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року.

Можна зробити висновок, що відповідно до загальних вимог процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

Отже, наданий ОСОБА_1 борговий документ про отримання матеріальних цінностей та умови, на яких він їх отримував, може бути належним доказом на підтвердження укладення договору позики тільки у разі пред`явлення вимог до нього позикодавцем ОСОБА_2

Водночас власноручно складена ОСОБА_1 розписка про отримання в позику грошових коштів, при запереченні факту існування правовідносин щодо договору позики від іншої сторони та відсутності будь-яких інших письмових доказів укладення договору позики, не може слугувати доказом укладення між сторонами такого договору.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що позивач не довів належними і допустимими доказами своїх позовних вимог про визнання договору позики припиненим, оскільки для висновків, що між

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 існували зобов`язання позики доказів не надано, а на припущеннях доказування ґрунтуватися не може.

Апеляційний суд обґрунтовано вважав неналежним доказом надану ОСОБА_1 розписку від 14 вересня 2009 року підтвердженням факту виникнення між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики, оскільки ОСОБА_2 заперечив факт існування між ним та позивачем зобов`язань за цією розпискою, написаною самим ОСОБА_1 , за якою ОСОБА_1 є боржником, при тому, що вказана розписка перебувала у боржника.

Щодо позовних вимог про визнання удаваним правочину та визнання права власності на нерухоме майно

Так, із наданої позивачем розписки від 14 вересня 2009 року, яку заперечує відповідач та яка підписана тільки позивачем, вбачається, що в забезпечення виконання його зобов`язань перед відповідачем позивачем було передано вищезазначене приміщення шляхом оформлення договору купівлі-продажу за балансовою вартістю та вказано, що після повернення позики ОСОБА_2 повертає вказане приміщення позивачеві назад також за його балансовою вартістю шляхом укладання договору купівлі-продажу.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 655, частини першої статті 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 626, частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання удаваним договору купівлі-продажу від 14 вересня 2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що позивач не надав переконливих доказів того, що сторони спірного договору купівлі-продажу діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників. При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано не взяв до уваги надану позивачем розписку від 14 вересня 2009 року, оскільки вона не містить підпису відповідача, який заперечує її наявність та домовленість сторін на передачу спірного майна в іпотеку.

При цьому у пункті 5 сторони договору купівлі-продажу засвідчили, що цей договір не носить характер фіктивного, удаваного чи зловмисного правочину.

Виходячи з того, що вимоги про визнання права власності на спірне приміщення за ОСОБА_1 є похідними від визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що вони задоволенню також не підлягають.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин та укладення удаваного правочину є необґрунтованими.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційногоцивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк