Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 300/944/16-ц

провадження № 61-12205св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації,

третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Журкі Ольга Титусівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року у складі судді Софілканич О. А. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю., Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації, третя особа - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О. Т., про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Позовна заява мотивована тим, що 29 жовтня 2013 року між Департаментом соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації в особі директора ОСОБА_6 та нею був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким вона продала належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер № :01:006:0058 у АДРЕСА_1 .

Вказувала, що зазначений договір був укладений з метою подальшої безоплатної передачі нерухомості у власність інваліду війни 3-ї групи, воїну інтернаціоналісту ОСОБА_5 відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2011 року № 223.

Зазначала, що предметом договору був житловий будинок, а не земельна ділянка площею 0,15 га, право власності на яку отримали відповідачі.

Стверджувала, що Департамент соціального захисту не мав права придбавати земельну ділянку, а також права підписувати вказаний договір.

Ураховуючи наведене ОСОБА_1 просила суд визнати договір купівлі- продажу від 29 жовтня 2013 року недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, при цьому поновити їй строк звернення до суду, який пропустила через хворобу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що твердження позивачки про те, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки підписаний покупцем (Департаментом соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації), який не мав повного обсягу цивільної дієздатності, та не мав права придбавати житлових будинків, а лише квартири, спростовується положеннями Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2011 року № 223, згідно з яким за рахунок бюджетних коштів у встановленому порядку здійснюється придбання житла для учасників бойових дій на території інших держав, у тому числі тих, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах, а в разі їх смерті - для членів сімей, за якими згідно із законодавством зберігається право подальшого перебування на квартирному обліку, які станом на 1 січня року, в якому здійснюється використання зазначених коштів, перебувають на квартирному обліку за місцем реєстрації.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Воловецького районного суду від 02 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Апеляційний суд зазначив, що доводи позивача про те, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу нотаріусом їй не було роз`яснено зміст статті 377 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки у пункті 4.5 оспорюваного договору сторонам роз`яснено зміст зазначеної статті, що підтверджено їхніми підписами і вказує на досягнення згоди сторін з усіх істотних умов договору при його укладенні.

Крім того апеляційний суд відхилив доводи позивача про відсутність у Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації повноважень на придбання будинку, про позбавлення її права власності на іншу земельну ділянку площею 0,0455 га для ведення особистого селянського господарства та створення відповідачами перешкод у її користуванні, оскільки в матеріалах справи про це відсутні будь-які докази.

Апеляційний суд взяв до уваги рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 січня 2015 року у справі № 300/644/14-ц, відповідно до якого визнано за ОСОБА_5 право власності на ј частину земельної ділянки площею 0,1500 га кадастровий номер :01:006:0058, розташовану на АДРЕСА_1 та рішення Воловецького районного суду від 23 серпня 2016 року у справі № 300/448/16-ц, згідно з якими визнано право власності ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на зазначену земельну ділянку по 1/4 частині кожному.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалите нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, отже підлягають скасуванню.

Зазначає, що земельна ділянка, яка належала їй за договором купівлі-продажу від 20 жовтня 2007 року разом з житловим будинком не відчужувалася, звіт про експертну оцінку не робився, державний акт на земельну ділянку не передавався, оскільки Департамент соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації повноважень на купівлю земельної ділянки не мав, а будинок придбавав як квартиру.

Вважає, що Департамент соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації ввів її в оману щодо купівлі будинку без земельної ділянки.

Стверджує, що при укладенні договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2013 року між нею та Департаментом соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації не було досягнуто істотних умов договору, а саме: переходу права власності на земельну ділянку, яка належить їй, площею 0,015 га.

Посилається на те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що державний акт про право власності на земельну ділянку від 21 жовтня 2008 року, виданий ОСОБА_1 , не скасований та не визнаний недійсним.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 жовтня 2013 року між Департаментом соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації в особі директора ОСОБА_6 . та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Журкі О. Т., відповідно до якого ОСОБА_1 продала належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер № :01:006:0058 у АДРЕСА_1 (а. с.15-16).

Зазначений договір був укладений з метою подальшої безоплатної передачі нерухомості у власність інваліду війни 3-ї групи, воїну інтернаціоналісту ОСОБА_5 відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів- інтернаціоналістів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2011 року № 223 (далі - Порядок).

30 січня 2014 року Виконавчий комітет Воловецької селищної ради прийняв рішення про безоплатну передачу будинку ОСОБА_5 . та членам його сім`ї: ОСОБА_10 ( ОСОБА_10 ), ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а. с. 145).

Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31 січня 2014 року спірний будинок та надвірні споруди належать на праві спільної часткової власності (по 1/4 кожному) відповідачам: ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а. с. 146).

Рішенням Воловецького районного суду від 23 серпня 2016 року, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2016 року у справі № 300/448/16-ц, визнано право власності ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1500 га кадастровий номер № :01:006:0058, розташовану на АДРЕСА_1 по 1/4 частині кожному (а. с. 35-40).

Даними рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 здійснила відчуження житлового будинку разом із земельною ділянкою, на якій він розміщений.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою статті 377 ЦК України та частиною шостою статті 120 Земельного Кодексу України, у редакції чинній на дату укладення оспорюваного договору, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору 29 жовтня 2013 року ОСОБА_1 продала належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,15 га, кадастровий номер № :01:006:0058 у АДРЕСА_1 Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації та дійшли висновку, що відчуження житлового будинку відбулося разом із земельною ділянкою, на якій він розміщений, оскільки відповідно до пунктів 1.1, 1.3 оспорюваного договору засвідчили досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема, щодо житлового будинку, розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташований вказаний будинок.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши та оцінивши усі надані учасниками процесу докази й надавши правову оцінку усім їх доводам та запереченням, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела своїх позовних вимог, оскільки вона всупереч вимог статті 60 ЦПК України 2004 року (статті 81 чинного ЦПК України) не надала належних та допустимих доказів того, що оспорюваний нею договір купівлі-продажу є недійсним на підставі статей 215-216 ЦК України, та відповідно, не підлягають задоволенню вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до абзацу 2 пункту 2 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення житлом воїнів-інтернаціоналістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2011 року № 223 за рахунок бюджетних коштів у встановленому порядку здійснюється придбання житла для учасників бойових дій на території інших держав, у тому числі тих, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з перебуванням у цих державах (далі - воїни-інтернаціоналісти), а в разі їх смерті - для членів сімей, за якими згідно із законодавством зберігається право подальшого перебування на квартирному обліку, які станом на 1 січня року, в якому здійснюється використання зазначених коштів, перебувають на квартирному обліку за місцем реєстрації.

Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Доводи касаційної скарги про відсутність у Департаменту соціального захисту населення Закарпатської обласної державної адміністрації повноважень на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не заслуговують на увагу, оскільки Порядком визначено, що розпорядником бюджетних коштів є Мінсоцполітики, розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня - Державна служба з питань інвалідів та ветеранів (відповідальний виконавець бюджетної програми), Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації або їх структурні підрозділи, які спрямовують бюджетні кошти на придбання житла воїнам-інтернаціоналістам.

З огляду на те, що спірний житловий будинок, що розташований на земельній ділянці, площею 0,15 га, кадастровий номер № :01:006:0058 у АДРЕСА_1 є житлом у розумінні статті 379 ЦК України, отже підстав вважати, що договір укладений з перевищенням повноважень покупцем немає.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

З огляду на те, що підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2013 року недійсним відсутні, отже вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 ЦК України немає. Відтак, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення цієї позовної вимоги.

Перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу є недійсним та до нього слід застосувати наслідки недійсності правочину.

При цьому суд бере до уваги, що у договорі зазначено про те, що сторони, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, уклали оспорюваний договір купівлі-продажу.

Отже, вимоги про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку недійсним не підлягають задоволенню, оскільки основним юридичним фактом, встановленим судами попередніх інстанцій, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення оспорюваного договору із настанням відповідних наслідків. Крім того, оспорюваний договір укладений з дотриманням норм частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норм містяться й у статтях 10, 60 ЦПК України у редакції 2004 року, чинні на час розгляду справи судом першої інстанції.

З огляду на наведене колегія суддів вважає касаційну скаргу необґрунтованою, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги щодо встановлення фактичних обставин справи та дослідження доказів були предметом розгляду як місцевим судом, так і судом апеляційної інстанції, їм надана оцінка, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини та переоцінювати надані докази.

Отже, суди попередніх інстанцій з дотриманням статей 212-215 ЦПК України 2004 року забезпечили повний та всебічний розгляд справи, встановили всі обставин справи, які необхідні для правильного її вирішення та надали правильну оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами. При цьому суди правильно застосували норми матеріального права та належно перевірили доводи сторін у справі і дійшли висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 02 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк