Справа № 603/576/17
Провадження №2/603/4/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" серпня 2019 р. м. Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Іванчука В. М.

секретар судового засідання : Швець Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Монастириська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за участю позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_4 ,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 28.10.2004 року сторони уклали шлюб, який зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області. Дітей від даного шлюбу у сторін немає. 30 жовтня 2013 року рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за 244589 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 28 лютого 2007 року. Позивач ОСОБА_1 пропонував відповідачу ОСОБА_2 добровільно, за взаємною згодою зробити розподіл належного їм на праві спільної сумісної власності житлового будинку з господарськими будівлями, але відповідач ОСОБА_2 відмовилась. У зв`язку з наведеним, просить 1) визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; 2) визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; 3) стягнути з відповідача в його користь сплачені судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 щодо задоволення позовних вимог заперечили, посилаючись на обставини, зазначені у запереченні на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_5 є особою раніше судимою та в період з 26.03.2003 року по 06.05.2004 рік перебував під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань №12. За час відбування покарання ОСОБА_5 був помічником ОСОБА_2 , яка в той час працювала кладовщицею у вищевказаній установі. Позивач ОСОБА_5 увійшов в довіру відповідачу ОСОБА_2 та після виходу на волю попросив її укласти з ним шлюб, тимчасово поселити в квартирі в смт . Богородчанах Івано - Франківської області, що їй належить, та дати можливість взяти її прізвище. На вказану пропозицію відповідач ОСОБА_2 із суто доброзичливих спонукань погодилася.

Після шлюбу ОСОБА_2 проживала до кінця 2010 року в АДРЕСА_4 , в гуртожитку установи виконання покарань у зв`язку з виробничими питаннями. ОСОБА_5 з моменту укладення шлюбу за згодою ОСОБА_2 проживав в смт.Богородчани Івано-Франківської області сам. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_5 спільно не проживали, спільного господарства не вели, не мали взаємних прав та обов`язків, сім`єю не були, подружжям були лиш формально.

28.02.2007 року ОСОБА_2 за свої особисті грошові кошти в сумі 25000 гривень придбала у ОСОБА_6 житлове господарство в с.Лядське Монастириського району Тернопільської області. Ці грошові кошти ОСОБА_2 заробила та накопичила протягом попередніх кількох років. При цьому, позивач ОСОБА_5 будь-якого відношення до вказаного вище житлового господарства не має. Він лише певний період часу там проживав та перебував на повному утриманні відповідача ОСОБА_2 та вона відносилась до нього як до сина, а не як до чоловіка. Таким чином, вказаний житловий будинок не є спільною сумісною власністю.

Крім того, вказує, що шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_5 розірвано 30.10.2013 року. З того часу до моменту звернення до суду з позовом пройшло 4 роки. Одразу ж після розірвання шлюбу відповідач вигнала позивача ОСОБА_5 з дому та з того часу вона проживає одна. Позивач ОСОБА_5 увесь цей час проживав у батьків.

З приводу порушення прав позивача ОСОБА_5 на житло він сам особисто заявляв в судовому засіданні в ході розгляду кримінальної справи №603/718/13-к, будучи допитаним як обвинувачений. У зв`язку з наведеним, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даною позовною вимогою.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що

Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників судового засідання, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 28.10.2004 року до 30 жовтня 2013 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому у відділі реєстрації актів цивільного стану Богородчанського районного управління юстиції Івано-Франківської області, який розірвано згідно рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 30.10.2013 року, справа №338/1490/13-ц.

28.02.2007 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який посвідчений приватним нотаріусом Монастириського районного нотаріального округу Пензей Г.Г. та зареєстрований за № 194, згідно якого відповідач ОСОБА_2 придбала житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13811551 від 06.03.2007 року, виданого КП «Монастириське районне бюро технічної інвентаризації», власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Засадами ст. 15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 р.), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Пунктом 24 вищевказаної постанови передбачено, що не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Окрім іншого, 01.07.2016 р. Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: «Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя».

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016 року.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа №6-399-цс17).

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 стверджують, що спірний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки придбана відповідачем за особисті кошти. На підтвердження даного факту відповідачем надано довідку №2/3/1-3086 від 25.10.2017 року видану ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань №12», зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 , 1976 р.н., перебував під вартою в Івано-Франківській установі виконання покарань №12 з 26.03.2003 року по 06.05.2004 року.

Також відповідач надала суду довідку №4/1/1-69-17 від 13.11.17 року, згідно якої ОСОБА_2 дійсно працювала в Івано-Франківському слідчому ізоляторі, і її заробітна плата за період 2004р. - 2010 р. склала 158165, 14 грн.

Зі змісту п.3 договору купівлі продажу житлового будинку від 28.02.2007 року вбачається, що продаж житлового будинку вчинено за 25000,00 грн., які сплачені покупцем ( ОСОБА_2 ) продавцю повністю, ще до підписання договору.

Також у своєму письмовому запереченні на позов ОСОБА_2 зазначає, що до кінця 2010 року в АДРЕСА_4 , в гуртожитку установи виконання покарань у зв`язку з виробничими питаннями. ОСОБА_5 з моменту укладення шлюбу за згодою ОСОБА_2 проживав в смт.Богородчани Івано-Франківської області один. На підтвердження зазначених доводів, відповідач ОСОБА_2 надала суду довідку №7/1/1-7317 від 17.11.2017 року, видану ДУ «Івано-Франківська УВП (№12)», зі змісту якої вбачається, що в період з 2003-2010 роки їй було надано, у звязку з виробничими питаннями, ліжко-місце в гуртожитку установи, де вона проживала за адресою: АДРЕСА_4 .

Будь-яких доказів, спростовуючи зазначені доводи відповідача ОСОБА_2 .. позивачем ОСОБА_1 суду не надано.

Таким чином, під час розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 доведено, що спірний житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний нею за власні кошти, у зв`язку з чим є її особистою приватною власністю, а відтак не може бути спільною сумісною власністю подружжя.

Разом із тим, суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_8 та ставить під сумнів їх об`єктивність, оскільки вона є зацікавленою особою в розгляді справи (сестрою позивача), окрім того жодного іншого належного та допустимого доказу на підтвердження її показів матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач і третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не заявлялись.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 не надано суду будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які могли б підтвердити статус житлового будинку, а саме, що вказаний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, заперечуючи проти позовних вимог відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 , окрім необґрунтованості його позовних вимог, посилалися на пропущення позивачем строку позовної давності.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15).

Як роз`яснено у п.15 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК України).

Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права власності на житловий будинок з надвірними будівлями 02.10.2013 року, що підтверджується копією вироку Монастириського районного суду Тернопільської області від 02.10.2013 року по справі №603/718/13-к. Зокрема, зі змісту вищевказаного вироку суду від 02.10.2013 року, вбачається, що допитаний під час судового розгляду ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) зокрема повідомив, що його дружина ОСОБА_2 бажає позбавити його права на житло.

Таким чином, з огляду на те, що позивач подав позов до суду в вересні 2017 року, ним не пропущено строк звернення до суду з вимогою про захист свого порушеного права.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 4, 12,19, 81, 82, 83, 175, 177,184 , 259, 263, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 60, 69, 70, 72 СК України, ст. ст. 15, 16, 267, 368, 372 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - відмовити.

Судові витрати покласти на сторони в тій частині, в якій вони їх понесли.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги , відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Монастириський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 : с.Межигірці, Галицький район Івано-Франківської області, паспорт громадянина України № НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 : АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення виготовлено 30 серпня 2019 року.

Суддя В. М. Іванчук