КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Астахова О.О.
Єдиний унікальний номер справи № 755/2337/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9982/2019
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Кашперської Т.Ц.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Шахта імені О.Ф. Засядька» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Шахта імені О.Ф. Засядька» про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні,

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 21 березня 2012 року він був прийнятий на роботу горномонтажником підземним V-го розряду на повний робочий день в шахті до ПАТ «Шахта імені О.Ф.Засядька» .

ОСОБА_1 11 березня 2017 року звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП. В день звільнення позивачу не була виплачена заробітна плата за період з 01 січня 2017 року по 30 березня 2017 року у сумі 27 273,92 грн.

На рахунок позивача 30 березня 2017 року перерахована заробітна плата за січень 2017 року у розмірі 7 740,98 грн. 28 грудня 2017 року перерахована заробітна плата за лютий 2017 року у розмірі 7 663,73 грн.

У позовній заяві також вказував, що заробітна плата за березень 2017 року у розмірі 11 869,21 грн. не сплачена на час пред`явлення позову до суду, а тому позивач просив стягнути її розмір із відповідача.

Крім того, посилаючись на ст. 117 КЗпП позивач просив стягнути із відповідача середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 12 березня 2017 року по 31 січня 2018 року у сумі 100 455,12 грн. Відповідно до розрахунку, наведеного у позовній заяві, середньоденна заробітна плата позивача становить 465,07 грн. (465,07 грн. х 216 днів=100 455,12 грн).

Також ОСОБА_1 зазначав, що йому було завдано збитків відповідачем у зв`язку із несвоєчасно виплаченою заробітною платою. А тому, позивач просив стягнути на його користь із відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати розрахованої відповідно до Порядку проведення компенсації громадян втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1998 року № 100 у сумі 2 195,42 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції 30 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив в частині стягнення заборгованості із заробітної плати позов залишити без розгляду, оскільки відповідач сплатив йому вказані кошти (а.с.22).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Шахта імені О.Ф.Засядька» про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку залишено без розгляду в частині позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 11 869,21 грн (а.с. 24).

В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути на його користь із ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька» середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 12 березня 2017 року по 20 квітня 2018 року у розмірі 125 568,90 грн. грн. та компенсації витрат частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за вказаний період у розмірі 3297,32 грн з підстав, якими обґрунтовано позовні вимоги при зверненні з позовом до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 12 травня 2017 року по 20 квітня 2018 року у розмірі 106 678,24 грн. та 3 297,32 грн. компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, а всього 109 975,56 грн.

В іншій частині - відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька» в дохід Держави судовий збір у розмірі 1099,75 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неврахування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У апеляційні скарзі вказує, що затримка по виплаті заробітної плати ОСОБА_1 виникла з підстав, незалежних від ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька», що виключає вину власника, оскільки територіально основні виробничі активи підприємства розташовані на тимчасово неконтрольованій Україною території - у м. Донецьку. Зазначає, що на час запровадження «зовнішнього управління» господарська діяльність підприємства була припинена, що обумовило скрутне фінансове становище та унеможливило своєчасну виплату заробітної плати працівникам.

Також у апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції, визначаючи розмір середньоденної заробітної плати відповідача, всупереч Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі за текстом - Порядок № 100), врахував вартість зазначених у розрахункових листах безоплатно виданого мила, змивних і знешкоджувальних засобів та виплати за час відпустки зі збереженням заробітної плати.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 125 568,90 грн та компенсації у розмірі 3297,32 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що 21 березня 2012 року наказом ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька» №460к від 21 березня 2012 року ОСОБА_1 прийнято на посаду підземного горномонтажника V-го розряду на повний робочий день. (а.с. 8).

В подальшому, 11 березня 2017 року наказом ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька» №220к від 13 березня 2017 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно зі ст.38 КЗпПУ (а.с. 8).

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Із матеріалів справи вбачається не заперечується сторонами, що виплата ОСОБА_1 заробітної плати була здійснена з порушенням строків її виплати. Повний розрахунок заборгованості по заробітній платі здійснено відповідачем 20 квітня 2018 року у сумі 11 813,95 грн. (а.с.74).

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Посилання представника відповідача в суді першої інстанції та у апеляційній скарзі на те, що заборгованість з виплати заробітної плати виникла не з вини підприємства, є безпідставними, оскільки відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. А тому підстави, на які апелянт посилається в обґрунтування своїх заперечень є необґрунтованим.

Колегія суддів звертає увагу на те, що нарахована заробітна плата була виплачена позивачеві, але з порушенням встановлених законом строків. При цьому, доказів на підтвердження відсутності у нього на рахунках коштів на виплату заробітної плати відповідач суду не надав, а зміни в організації діяльності юридичної особи та порушення умов ведення господарської діяльності не доводять відсутність вини у порушенні права позивача на своєчасну оплату праці.

Враховуючи викладене та виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи належність, достовірність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ПАТ «Шахта імені О.Ф. Засядька» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 12 травня 2017 року по 20 квітня 2018 року.

Однак, колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню.

Так, розмір відшкодування за час затримки визначається відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100, від 08 грудня 1995 року, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Постанови № 100 зі змінами і доповненнями від 29.07.2015 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Розрахунок середньоденної заробітної плати визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на кількість робочих днів.

При цьому, суд не звернув уваги на положення підпункту ж) пункту 4 вказаного Порядку, відповідно до якого при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема, вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування.

Абзацом другим п. 4 Порядку також передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

За даними розрахункових листів, заробітна плата позивача за січень 2017 року - 7740,90 грн., за лютий - 7663,73 грн. (а.с. 9). При цьому, із наданих виписок вбачається, що у січні 2017 року ОСОБА_1 було нараховано 15,20 грн оплати миючих засобів, а у лютому 2017 року - 3,03 грн оплати миючих засобів та 7409,28 грн оплати відпустки.

Кількість робочих днів у січні 2017 року - 20 днів, у лютому - 20 днів. При цьому, з наданих розрахункових листів можна зробити висновок, що позивач відпрацював 29 днів у січні та 4 дні у лютому. Отже, середньоденна заробітна плата становить 332,52 грн. ((9556,78 - 15,20) + (8843,98 - 7409,28 - 3,04)) / (29 + 4) = 332,52.

Позивач заявив вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 12 березня 2017 року (з наступного дня після звільнення) по 20 квітня 2018 року (по день виплати заборгованості по заробітній платі).

За період з 12 березня 2017 року по 20 квітня 2018 року кількість робочих днів становить 277.

Отже, середній заробіток, за період з 12 березня 2017 року по 20 квітня 2018 року становить 92 108,04 грн. (332,52 грн. х 277 днів).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 12 березня 2017 року по 20 квітня 2018 року у розмірі 125 568,90 грн., позивач виходив із середньоденної заробітної плати у розмірі - 465,07 грн. Розрахунок якої ним проведено виходячи із розміру заробітної плати на лютий 2017 року та 11 днів березня 2017 року. Разом з тим, такий розрахунок не відповідає «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

А відтак, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 березня 2017 року по 20 квітня 2018 року підлягають частковому задоволенню у розмірі 92 108,04 грн.

Також позивач просив стягнути компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 12 березня 2017 року по 20 квітня 2018 року у сумі 3 297,32 грн.

Згідно зі ст. ст. 1-3 Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру , в тому числі заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за

який виплачується доход, до уваги не береться).

Правильність розрахунку наданого позивачем перевірена судом першої інстанції та не спростована відповідачем, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період з 12 березня 2017 року по 20 квітня 2018 року складає 3 297,32 грн. А тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача у несвоєчасній виплаті заробітної плати повторюють доводи відзиву на позовну заяву та не доведені належними та допустимими доказами, а відтак, відхиляються судом як необґрунтовані.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та наявність підстав для задоволення позову, однак, неправильно обрахував суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому судове рішення підлягає зміні в цій частині.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Шахта імені О.Ф. Засядька» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2019 року змінити в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Резолютивну частину рішення в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викласти в такій редакції:

«Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Шахта імені О.Ф. Засядька» (, адреса: 86065, Донецька область, м. Авдіївка, проїзд Індустріальний,1) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 12 травня 2017 року по 20 квітня 2018 року у розмірі 92 108 (дев`яносто дві тисячі сто вісім) гривень 04 копійки та 3 297 (три тисячі двісті дев`яносто сім) гривень 32 копійки компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, а всього 95 405 (дев`яносто п`ять тисяч чотириста п`ять) гривень 36 копійок.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

Т.Ц. Кашперська