ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 603/335/19Головуючий у 1-й інстанції Гудкова Ю.Г.
Провадження № 22-ц/817/1068/19 Доповідач - Сташків Б.І.
Категорія - 304090000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін -представник АТ КБ Приват Банк Паньков О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 603/335/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" на заочне рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2019 року, ухваленого суддею Гудковою Ю.Г.,повне судове рішення виготовлено 09 вересня 2019 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтуванні позовних вимог вказував, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 6 квітня 2016 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5290,13 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», розміщених на сайті www.privatbank.ua, що складає між відповідачем та банком кредитний договір. Позивач вказував, що банк свої зобов`язання згідно договору виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. натомість відповідач взяті на себе зобов`язання не виконувала належним чином, у зв`язку з чим станом на 13.05.2019 року заборгованість перед банком складає 17015,27 грн, з яких: 5290,13 грн - заборгованість за кредитом; 2546,60 грн - заборгованість процентах за користування кредитом; 7406,00 грн - заборгованість за пенею та комісією; 1772,54 грн - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. На підставі наведеного позивач просив стягнути з відповідача зазначений розмір заборгованості за кредитним договором, та 1921 грн. сплаченого судового збору.

Заочним рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2019 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 06.04.2016 року в сумі 5290 грн 13 коп.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по справі в сумі 597,25 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду від АТ КБ "Приват Банк" поступила апеляційна скарга в якій позивач просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення. Яким позовні вимоги АТ КБ Приват Банк задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін.

У доводах апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи.

Зокрема вказує,що сторони в Генеральній угоді погодили істотні умови договору, а саме: 1) суму кредиту - 5290.13 грн.; 2) розмір процентів за користування кредитом (1.5 % в місяць або 18 % на рік); 3) строк кредитування (24 місяці з з 06.04.2016 по 30.04.2018); 4) відповідальність за порушення зобов`язань (сплата штрафу згідно з п.2.2 Договору - в розмірі 1772.54 грн. та сплата пені відповідно до п.2.8 Договору); 5) порядок та строки погашення заборгованості, розмір щомісячного платежу та ін.

Зазначає, що судом першої інстанції вказані факти та обставини не взято до уваги, що надана копія Генеральної угоди належним чином судом не досліджена. Вказане призвело до помилкових висновків суду щодо відсутності умов щодо сплати відсотків, штрафу та пені в Генеральній Угоді, та неправильного вирішення справи в частині відмовлених вимог.

Вважає, що поза увагою суду залишилося те, що підписавши Генеральну угоду, відповідач особистим підписом підтвердила, що вона ознайомиилася і згодна з Умовами та Правилами, а також отримав повну інформацію про мови кредитування. Відповідно до п.2.8 Генеральної угоди, при порушенні Позичальником зобов`язань з погашення кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та Правилах, за кожен день прострочення.

У судовому засіданні представник АТ КБ Приват Банк Паньков О.П. підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог АТ КБ Приват Банк, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо умов нарахування відсотків інших платежів за користування кредитом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 06.04.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, згідно якої остання отримала кредит у розмірі 5290,13 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.5% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком по 30.04.2018 року.

Відповідно до укладеної між сторонами Генеральної угоди від 06.04.2016 року сторони по справі домовилися про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором від 18.03.2008 року.

Згідно п. 2.1 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт банк надає позичальнику терміновий кредит у розмірі 5290,13 грн терміном на 24 місяці з 06.04.2016 року по 30.04.2018 рік шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 1.5% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в заяві Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) в сумі 264,72 грн для погашення заборгованості за кредитом, що складається із з заборгованості по кредиту, процентів, а також інших розходів у відповідності з Умовами та правилами. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30.04.2018 року.

Відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних у Генеральній угоді, Умовах та правилах, більш ніж на 31 день по зобов`язанням термін яких не настав, сторони погодили, що термін повернення кредиту враховується 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючи з 32 дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1772,54 грн.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимогами ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.526, ч.1 ст.527, ч.1 ст.530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом, або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.626, ч.1 ст.634 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, при цьому друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (ч.2 ст.615 ЦК України).

За ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір кваліфікується як двосторонній, консенсуальний та оплатний. Предметом кредитного договору є лише грошові кошти. Гроші, як предмет кредитного договору, відносяться до категорії речей, визначених родовими ознаками, які можуть вільно відчужуватись чи переходити від однієї особи до іншої в порядку універсального правонаступництва чи іншим способом.

Чинність кредитних договорів визначається, як ЦК України (статті 1048 - 1052, 1054), так і Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Ознаками чинності кредитних договорів є: - досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов`язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; - кредитний договір має укладатись обов`язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його нікчемністю; - сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року за № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Умови та правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна застосовувати щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Обґрунтовуючи позовні ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Генеральну угоду про реструктуризацію боргу від 06 квітня 2016 року, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку.

Проте, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем не підтверджено, що саме Витяг з Умов надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання кредитних карт, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність підпису боржника в Умовах та Правилах не свідчить про не укладеність договору, зазначаючи, що суть договору приєднання полягає в тому, що його умови визначаються стороною одноособово та викладаються у певних формулярах, не заслуговують до уваги, оскільки відсутність підпису відповідача насамперед вказує про її не обізнаність з вказаними Умовами та Правилами кредитного договору, про непроінформованість з умовами кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, а тому наведені обставини не можуть свідчити, що сторони погодили усі істотні умови договору в Генеральній угоді.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Як вбачається зі змісту Генеральній угоди, зазначено що дана Угода укладається з метою створення умов для виконання боржником(відповідачем) зобов`язання по кредитному договору № SAMDN9578 від 18 березня 2008 року, натомість в матеріалах справи міститься лише заява-анкета відповідача ОСОБА_1 про відкриття кредитного рахунку від 04 квітня 2008 року, яка не може вважатися кредитним договором, для якого з метою реструктуризації боргу укладено Генеральну угоду (а.с.13).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що стороною позивача не доведено та не підтверджено того, які саме умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і які саме тарифи і умови кредитування мала на увазі відповідач , підписуючи Генеральну угоду, та відповідно, які вона брала на себе зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами, винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки суду першої інстанції про безпідставність заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 2546 грн 60 коп заборгованості по процентах за користування кредитом, 7406 грн - заборгованості за пенею і комісією, 1772 грн 54 коп штрафу, відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 року справа №342/180/17, оскільки у Генеральній угоді не передбачено сплати позичальником процентів за користування кредитними коштами у розмірі 18% річних, які просить стягнути позивач з відповідача , посилаючись на Умови та правила надання продукту кредитних карт, які не підписані відповідачем, відсутність розміру пені та комісій.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки скаржником не підтверджено доказами, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування чи зміни рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги банку.

Позовні вимоги у частині стягнення кредитної заборгованості по тілу кредиту у розмірі 5290 грн.13 коп. судом апеляційної інстанції не переглядалося, оскільки такої вимоги апелянтом не заявлялося.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" залишити без задоволення.

Заочне рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 12 листопада 2019 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Щавурська Н.Б.