Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 643/16967/15-ц

провадження № 61-7389св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Дочірній Банк Сбербанку Росії»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова, у складі судді Крівцова Д. А., від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенка І. С., від 15 листопада 2017 року.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» (далі - ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії») про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 18 листопада 2009 року по 01 грудня 2014 року він працював в ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» на посаді головного фахівця відділу підтримки користувачів управління технічної підтримки департаменту інформаційних технологій з місцем роботи у м. Харкові. Вказав, що з осені 2014 року на нього чинився тиск з боку керівництва, йому пропонувалося звільнитися за згодою сторін, хоча підстави для цього були відсутні. Він не погодився на вказану пропозицію.

01 грудня 2014 року він був звільнений з посади у зв`язку із скороченням чисельності працівників згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. В подальшому дізнався, що одразу після його звільнення на його робоче місце в м. Харкові був переведений співробітник з відповідного департаменту з м. Києва, який займає таку ж посаду, на якій раніше працював він. Коли його приймали на роботу в ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», у м. Харкові була вільна друга вакансія фахівця інформаційних технологій. Після його звільнення ані скорочення робочого місця, ані скорочення чисельності працівників департаменту інформаційних технологій у м. Харкові не відбулося. Наразі в м. Харкові працює також два фахівця з інформаційних технологій.

Йому стало відомо, що він є єдиною людиною в департаменті ІТ, якого було звільнено у зв`язку із скороченням, при цьому в департаменті ІТ залишалися вакансії, які йому не пропонувалися, а його кваліфікація дозволяла їх зайняти. На момент його звільнення у вказаному відділі була вакансія начальника відділу, яка після його звільнення була заповнена із співробітників цього відділу, тобто скорочення чисельності працівників не відбулось.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки наявні ознаки фіктивності скорочення чисельності працівників департаменту ІТ.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити, поновити його на роботі на посаді, яку він займав в ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» з місцем роботи у м. Харкові. Стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 грудня 2014 року по день поновлення на роботі та 5 000, 00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопідстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки у відповідача мало місце скорочення чисельності працівників. Позивача було скорочено як особу, яка мала найменшу продуктивність праці серед працівників відповідного відділу. Позивача у встановлений законодавством строк було попереджено про наступне звільнення та запропоновано працевлаштування у відповідача, від якого позивач відмовився.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що районний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства. ОСОБА_1 було завчасно повідомлено про його вивільнення з 01 грудня 2014 року, запропоновано іншу роботу у відповідача, а саме - на посаді фахівця відділу вхідних контактів управління контакт-центру. Згоди на зайняття цієї посади ОСОБА_1 не надав, що ним підтверджено і в суді апеляційної інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 листопада 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені рішення є неправильними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам. У першу чергу перевага при залишенні на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, тобто норми виробітку, досвід трудової діяльності, відсутність дисциплінарних стягнень. Оцінюючи наявні у справі докази, зокрема надані відповідачем довідки про кваліфікаційний рівень та досвід роботи працівників відділу підтримки користувачів управління технічної підтримки, слід дійти висновку, що позивач серед інших працівників має більший досвід роботи та кваліфікацію. Суди не перевірили, чи були на час звільнення позивача наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача не тільки у відділенні м. Харкова, а й всі вакантні посади банку, чи було їх запропоновано позивачу, що є обов`язком роботодавця відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2017 року касаційну скаргу залишено без руху із наданням строку для усунення її недоліків.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» № 386 від 26 серпня 2014 року «Про зміни в штатному розкладі АТ «Сбербанк Росії» з 01 грудня 2014 року внесено зміни до штатного розкладу АТ «Сбербанк Росії» та скорочено посади та чисельність працівників підрозділів, вказаних у додатку № 1 до вказаного наказу. У відповідності із зазначеними змінами у структурі та штатному розкладі передбачено проведення звільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. В додатку до вказаного наказу зазначено про скорочення трьох посад в департаменті інформаційних технологій.

26 вересня 2014 року ОСОБА_1 ознайомлений із попередженням про звільнення у зв`язку із скороченням посади.

Позивачу запропоновано переведення на посаду фахівця відділу вхідних контактів управління контакт-центру, однак вказана пропозиція відхилена ОСОБА_1 , про що 26 вересня 2014 року зроблено відповідний запис у попередженні про звільнення.

Наказом відповідача № 631-зв від 17 листопада 2014 року ОСОБА_1 з 01 грудня 2014 року звільнено з посади головного фахівця відділу підтримки користувачів управління технічної підтримки департаменту інформаційних технологій АТ «Сбербанк Росії» з місцем роботи в м. Харків у зв`язку зі скороченням чисельності працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Трудова книжка отримана позивачем 01 грудня 2014 року.

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника є однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату (постанова Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17).

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, якщо запропонував працівнику наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно положень статті 57 ЦПК України, 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено, що під час його звільнення роботодавцем було порушено процедуру звільнення або гарантії, якими користується працівник.

Суди встановили, що у ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» мало місце скорочення посад та чисельність працівників підрозділів, зокрема мало місце скорочення трьох посад в департаменті інформаційних технологій, одну із яких займав позивач. 26 вересня 2014 року ОСОБА_1 був ознайомлений із попередженням про звільнення у зв`язку із скороченням посади. Позивачу було запропоновано працевлаштування шляхом переводу на наявну посаду фахівця відділу вхідних контактів управління контакт-центру, проте він не погодився із вказаною пропозицією. Наявності у банку інших вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю судами не встановлено.

Судами також було встановлено, що згідно наданих відповідачем витягів із штатного розпису станом на 01 грудня 2014 року у відділі підтримки користувачів налічувалось 26 посад, у тому числі посада головного фахівця, яку обіймав позивач. Станом на 02 грудня 2014 року у відділі налічувалось 25 посад, при цьому посада головного фахівця, яку обіймав позивач, була вилучена із штатного розпису. Вказане свідчить про реальне скорочення штату працівників.

Судами також було досліджено уточнену довідку про продуктивність праці працівників відділу підтримки користувачів управління технічної підтримки департаменту інформаційних технологій ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії» № 11687/4/21-3-2 від 10 жовтня 2016 року за період з 01 січня 2014 року по 30 вересня 2014 року, згідно якої продуктивність праці позивача була меншою за продуктивність праці інших працівників управління. Так, за вказаний період позивачем було виконано 1467 приведених заявок і нарядів. ОСОБА_2 , який посідає наступне за позивачем місце, було виконано 2763 приведених заявок і нарядів. ОСОБА_3 , який за вказаний період виконав більше всіх приведених заявок і нарядів, має показник 15174.

Вказаним спростовуються доводи позивача про те, що при вирішенні спору судами не надано належної оцінки наявним у справі доказам про те, що він серед інших працівників має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до правовідносин сторін норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, об`єктивно встановивши обставини справи, дійшли цілком обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції винесені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович