Єдиний унікальний номер 219/8264/18 Номер провадження 22-ц/804/2856/19

Головуючий у 1-й інстанції Хомченко Л.І. Єдиний унікальний номер 219/8264/19
Доповідач Папоян В.В. Номер провадження 22-ц/804/2856/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Папоян В.В.

суддів Біляєвої О.М., Будулуци М.С.,

розглянувши порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2019 року у цивільній справі № 219/8264/18 № 219/8264/18 за позовом ОСОБА_1 до Комунального клінічного лікувально-профілактичного закладу «Обласна психіатрична лікарня міста Жданівка» про стягнення заборгованості по заробітній платі (головуючий у 1 інстанції суддя Хомченко Л.І., повний текст рішення складено 27 червня 2019 року),

В С Т А Н О В И В :

У липні 2018 року позивач звернулася з позовом до ККЛПЗ «Обласна психіатрична лікарня міста Жданівка» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування вимог зазначила, що вона перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 03.12.2013 року по 01.03.2015 року, працювала на посаді молодшої медсестри. Починаючи з червня 2014 року відповідач перестав виплачувати їй заробітну плату та при звільненні не здійснив повний розрахунок. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з липня 2014 року по березень 2015 року у сумі 62 441,87 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають встановленим по справі обставинам. Рішення суду фактично ґрунтується на припущеннях, оскільки судом першої інстанції було належним чином з`ясовано усіх обставин, які мають значення по справі, необґрунтовано відмовлено у задоволенні її клопотання про витребування доказів, а саме виписки по її картковому номеру у ПАТ «Ощадбанк», яка б підтверджувала відсутність перерахування відповідачем нарахованої з 2014 року заробітної плати. Вважає, що нею надано достатньо доказів наявності заборгованості по заробітній платі, у тому числі наявні в справі розрахункові листи. Відсутність вини відповідача не звільняє його від обов`язку виплатити заборгованість по заробітній платі. Також посилається на порушення Конституції України та Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 13 листопада 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Спірні правовідносини врегульовані Кодексом Законів про Працю України, Законом України «Про оплату праці», відповідно до яких врегульовано порядок нарахування та виплати заробітної плати працівникам, з якими укладено трудовий договір.

У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 1); в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством (стаття 33).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що згідно наданої позивачем копії трудової книжки НОМЕР_1 вона працювала у відповідача з 03.06.2007 року до 05.03.2015 року на посаді лікаря - психіатра. З 01.07.2011 року переведена у загально психіатричне відділення №3 виконуючим обов`язки завідувача відділенням.

ОСОБА_1 звільнено з 05 березня 2015 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Наказу про звільнення до матеріалів справи долучено не було.

На підтвердження заборгованості по заробітній платі у сумі 62 441,87 грн. позивачем надано копії розрахункових листів за період з липня 2014 року по березень 2015 року, в яких зазначені суми нарахованої заробітної плати, а саме: липень 2014 року 3937,04 грн.; серпень 2014 року 3960,18 грн.; вересень 2014 року - 32563,17 грн.; жовтень 2014 року - 3769,63 грн.; листопад 2014 року 3501,89 грн.; грудень 2014 року 3808,64 грн.; січень 2015 року 5154,81 грн.; лютий 2015 року 1652,79 грн.; березень 2015 року 4197,49 грн.; квітень 2015 року 3398,12 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив у тому числі з того, що на підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану ним роботу та того, що у період з липня 2014 року по березень 2015 року йому нараховувалася заробітна плата і він має за цей період заборгованість, ним надано розрахункові листи за спірний період. Проте, Їх достовірність викликає сумнів, отже неможливо встановити, що заборгованість по виплатам існувала саме у вказаних розмірах та у вказаний період.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком та зазначає наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч.1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частина перша цієї норми права наголошує, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша статті 83 КЗпП України).

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу Законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Проте в матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості та інші документи з обліку праці та зарплати за спірний період.

В статті 12 ЦПК України зазначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин.

На підтвердження того, що у позивача виникло право на отримання винагороди за виконану роботу та того, що у червні 2014 року - березні 2015 року нею виконувалась робота та їй нараховувалася заробітна плата і має місце за цей період заборгованість, ним надано табуляграми за період з червня 2014 року по березень 2015 року та зазначена посада завідуючій відділенням, проте вони не підписані та викладена у них інформація суперечить іншим матеріалам справи. Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що працювала на посаді молодшої медсестри, проте згідно записів трудової книжці воно була прийнята на посаду лікаря-психіатра та в подальшому виконувала обов`язки завідуючого відділення, що ні є тотожними посадами та відрізняються в оплаті праці.

Між тим, позивачем у справі не надано документів, що підтверджують виконання ним службових обов`язків (зокрема табелю обліку робочого часу, оформленого відповідно до норм законодавства), наказів про прийняття (переведення) на посаду, а також даних щодо тарифної ставки, виходячи з якої повинна обраховуватись заробітна плата, розрахунково-платіжних відомостей та інших документів з обліку праці та зарплати за спірний період. Приведений позивачем розрахунок також не знайшов свого підтвердження належними доказами.

Відповідно до п.1 ч.3 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015 року, на документах, що засвідчують права громадян і юридичних осіб, на яких фіксується факт витрати коштів і проведення операцій з матеріальними цінностями, підпис посадової (відповідальної) особи скріплюється печаткою установи (за наявності).

Надані позивачем розрахункові листи за спірний період не підписані та не засвідчені печаткою, а тому не можуть вважатися належними та допустимими доказами на підтвердження наявності заборгованості перед позивачем.

При цьому, сам по собі факт звільнення позивача з підприємства відповідача не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Аналогічний правовий висновок, підстав для відступлення від якого не вбачила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду під час касаційного перегляду 10 жовтня 2019 року справи № 243/2071/18, висловлений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 408/3267/17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц.

Таким чином, заявляючи вимогу про стягнення заборгованості по оплаті праці за спірний період, позивач не надав суду належного доказу та правових підстав нарахування їй за цей період заробітної плати.

Апеляційний суд відхиляє довід апеляційної скарги щодо порушення вимог процесуального права та відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме виписки по її картковому номеру у ПАТ «Ощадбанк», яка б підтверджувала відсутність перерахування відповідачем нарахованої з 2014 року заробітної плати, оскільки з матеріалів справи убачається, що судом першої інстанції розглянуто надане клопотання відповідно до вимог ст.84 ЦПК України та постановлена мотивована ухвала від 24 червня 2019 року. Крім того, наявність виписки за картковим рахунком позивача не підтверджувала б саме нарахування відповідачем заробітної плати за вказаний період, а саме ця обставина є спірною та має ключове значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскільки ухвалою Донецького апеляційного суду від 10 жовтня 2019 року зупинено дію рішення суду першої інстанції до закінчення апеляційного провадження, слід поновити дію цього судового рішення.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: В.В. Папоян

О.М. Біляєва

М.С. Будулуца