КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада2019 року м. Київ

Справа №755/390/19

Апеляційне провадження №22-ц/824/12157/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Виниченко Л.М. 19 червня 2019 року в м. Києві, повний текст рішення складений 24 червня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2018 року позивач звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просила визнати недійсним договір позики укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 16 листопада 1991 року вона з відповідачем ОСОБА_2 перебуває у шлюбі. У червні 2018 року на її адресу надійшла повістка про виклик на 19 червня 2018 року до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві для участі у допиті у кримінальному провадженні №0004907.

Саме в ході даного провадження їй стало відомо про обставини укладення між відповідачами договору позики на суму 50000,00 дол. США, де боржником у зобов`язанні є її чоловік ОСОБА_2 , що в свою чергу свідчить і про виникнення зобов`язання і у неї. Копія боргового документу їй надана не була.

Позивач наголошує на тому, що вона не надавала ОСОБА_2 згоди на укладення такого правочину, а тому він є таким, що суперечить положенням ст. 65 СК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2019 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними оскільки згода другого з подружжя під час перебування у шлюбі необхідна лише при реалізації права одного з подружжя виключно на розпорядження майном подружжя, а на укладення договору позики та виконання зобов'язань за ним чинним законодавством України не передбачено необхідності отримання згоди іншого подружжя.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням позивач, її представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що згідно із ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Зазначає, що позивач ані усної, ані письмової згоди ОСОБА_2 на укладення договору позики грошових коштів у ОСОБА_3 - не надавала, а тому договір позики повинен бути визнаний недійсним у судовому порядку у зв`язку з недодержанням стороною, а саме, ОСОБА_2 , вимог щодо відповідності змісту правочину положенням ч. З ст. 65 СК України на момент його вчинення.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Лошадкіна В.О. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній. Просила про задоволення заявлених ними вимог.

Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Інші учасник справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому процесуальним законом порядку. За наведених обставин та керуючись ст. ст. 371, 372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність вказаних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 листопада 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 15)

Між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 24 червня 2017 року було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, у якій зазначено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 50000,00 дол. США зі строком повернення до 31 грудня 2017 року (а.с. 109).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 підтвердив , що у 2017 році позичив у ОСОБА_3 суму коштів у розмірі 50000,00 грн дол. США та зобов`язався їх повернути до кінця 2017 року, про що склав відповідну розписку. У визначений договором строк він свої зобов`язання не виконав, однак найближчим часом має намір повернути грошові кошти ОСОБА_3 в повному обсязі (а.с. 50, 51).

Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 628 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути надана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У постановах від 03 травня 2018 року у справі №639/7335/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №263/14258/17 Верховний Суд зазначив, що тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

З наведених обставин справи вбачається, що дійсно між відповідачами був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у позику грошові кошти в сумі 50000,00 дол. США. В матеріалах справи відсутні дані про наявність згоди позивача на укладення оспорюваного правочину та відповідачами дані обставини не заперечувались і не спростовані. Проте в матеріалах справи відсутні дані про те, що кошти отримані та використовувались ОСОБА_2 в інтересах сім`ї. Позивачем не надано доказів того, що у зв`язку із укладенням договору позики між відповідачами порушені її права, жодних вимог до неї позикодавцем пред`явлено не було.

Висновок суду першої інстанції про те, що при укладенні договору не відбулось розпорядження спільним майном, є обґрунтованим частково. Так, дійсно при укладенні договору позики позичальником набувається у тимчасове користування майно у вигляді грошових коштів. Але в подальшому виникає і обов`язок щодо їх повернення. При цьому такі договірні зобов`язання можуть впливати на права другого з подружжя у разі використання запозичених коштів в інтересах сім`ї та/або здійснення погашення позики за рахунок спільного майна. У даній справі такі обставини не доведені стороною позивача. А отже вказаний висновок суду не вплинув на правильність вирішення справи по суті.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, у зв`язку з цим рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 14 листопада 2019 року.