Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 477/1139/16-ц

провадження № 61-24867св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Ліпчан Алла Петрівна,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області у складі судді Саукової А. А. від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Самчишиної Н. В., від 06 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що 24 червня 2009 року між нею та

ОСОБА_1 був укладений договір оренди земельної ділянки, за умовами якого вона передала, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 8,63 га, яка належить їй на праві приватної власності та знаходиться в межах території Партизанської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Строк дії договору становив 48 років. Посилаючись на те, що відповідач своїх зобов`язань за договором не виконує, оренду плату не сплачує, позивач просила розірвати вказаний договір оренди земельної ділянки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час укладення договору оренди землі відповідач сплатив позивачу 10 000 грн у рахунок майбутніх платежів з орендної плати за 2009-2012 роки, тому за цей заборгованість з орендної плати відсутня. За 2013-2015 роки відповідач не виплатив орендну плату, оскільки позивач ухилялася від її отримання, у зв`язку із чим відсутні підстави для розірвання договору.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав, що відсутні підстави, передбачені статтею 657 ЦК України та статтею 32 Закону України «Про оренду землі», для розірвання договору оренди землі .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково вважали, що вона ухилялася від одержання орендної плати за

2013-2015 роки, оскільки таке не підтверджується належними та допустимими доказами. Крім того, відповідач не був позбавлений можливості надіслати їй кошти грошовим переказом або внести у депозит нотаріуса.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 8, 63 га, кадастровий номер :01:000:0360, розташованої в межах території Партизанської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області.

Відповідно до довідки відділу Держземагентства у Жовтневому районі Миколаївської області від 16 листопада 2015 року станом на 01 січня

2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано договір оренди вказаної вище земельної ділянки від 24 червня 2009 року терміном на 48 років.

У матеріалах справи відсутній примірник зазначеного договору, але факт укладення договору оренди землі та передачі її в оренду ОСОБА_2 ОСОБА_1 визнано сторонами, а тому в силу частини першої

статті 61 ЦПК України 2004 року доказуванню не підлягає.

Вартість спірної земельної ділянки, відповідно до витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, у 2009 році становила 67 464, 16 грн, у 2010-2011 роках - 71 437, 89 грн, у 2012 -

2014 роках -125 444, 93 грн, у 2015 році - 156 688,56 грн.

Згідно з розрахунком орендної плати, наданого відповідачем, позивачу нараховано орендну плату за договором (без відрахування податку) у розмірі: за 2009 рік - 2 026, 66 грн; за 2010 рік - 2 145 грн; за 2011 рік - 2 143 грн; за 2012 рік - 3 767, 20 грн; за 2013 рік - 3 767,20 грн; за 2014 рік - 3 764 грн; за 2015 рік - 4 700,66 грн.

Судами установлено, що за період 2009-2012 роки відповідач належно виконував умови укладеного між сторонами договору оренди землі щодо сплати орендної плати, що підтверджується складеною позивачем розпискою від 26 червня 2008 року про одержання в рахунок майбутніх платежів за оренду землі 10 000 грн (а. с. 66).

За період 2013-2015 роки орендну плату відповідач не сплатив.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Відповідно до частини першої статті 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за її користування протягом трьох місяців підряд.

Отже, наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачена систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, як підстава для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність.

Враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Стаття 611 ЦК України передбачає різні правові наслідки порушення зобов`язання, до яких належать, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків і моральної шкоди.

Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, що значною мірою позбавляє того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

У справі, що переглядається, установлено, що відповідач не сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою за період

2012-2015 роки. 02 березня 2017 року, після звернення позивача із цим позовом, відповідач здійснив на ім`я орендодавця поштовий переказ грошових коштів у розмірі 8 966,66 грн.

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що несплата орендної плати за 2012- 2015 роки у строк, передбачений договором оренди землі, не є систематичною несплатою орендної плати, не врахував, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є самостійною та достатньою підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, а тому той факт, що відповідач намагався сплатити суму заборгованості з орендної плати після звернення позивача до суду із цим позовом, не має правового значення для вирішення позовних вимог про розірвання договору оренди.

Про те, що сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є вичерпною підставою для розірвання такого договору свідчить усталена судова практика Верховного Суду, яку слід врахувати при застосуванні норми права відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Зокрема, такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-977цс16 та від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів палати Касаційного господарського суду від 02 травня

2018 року у справі № 925/549/17. При цьому систематичне порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість. Той факт, що відповідач сплатив усю суму заборгованості з орендної плати за землю після звернення позивача до суду за захистом прав як орендодавця, не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки судами встановлений факт її систематичної несплати протягом періоду дії договору оренди землі.

Щодо прострочення кредитора

Посилаючись на те, що затримання орендної плати позивачу за

2012-2015 роки пов`язано з відмовою позивача від її отримання, суд апеляційної інстанції не врахував таке.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 532 ЦК України, якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов`язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.

Частиною першою статті 537 ЦК України передбачено, що боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора.

Матеріали справи не містять даних про вчинення дій з боку відповідача для належного виконання ним обов`язку щодо сплати орендної плати за період 2012-2015 роки, зокрема, шляхом надіслання орендної плати за місцем проживання орендодавця або шляхом внесення належних орендодавцю грошей у депозит нотаріуса.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

ОСОБА_1 не приступив до виконання свого обов`язку зі сплати орендної плати за 2012-2015 роки, а надіслав частину коштів поштовим переказом лише 02 березня 2017 року, тому є боржником, який прострочив виконання зобов`язання за договором оренди.

Частиною першою статті 613 ЦК України передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_1 запропонував, а ОСОБА_2 відмовилась приймати орендну плату за 2012-2015 роки, отже, з боку ОСОБА_2 не відбулось прострочення кредитора.

За таких обставин, посилання суду апеляційної інстанції на прострочення кредитора як на перешкоду для розірвання договору оренди землі, за умови доведеності факту систематичної несплати орендної плати, не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Отже, суд апеляційної інстанції не з`ясував суттєві обставини цієї справи як щодо наявності факту порушення відповідачем умов договору, так і щодо наявності критерію істотності цього порушення договору, належним чином не перевірив доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За викладених обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 червня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович