Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 753/2069/16

провадження № 61-33529св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Севастополі, Управління Державної пенітенціарної служби України в Автономній Республіці Крим і у м. Севастополі, Головне управління Державної казначейської служби України в м. Севастополі, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 червня

2017 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Левенця Б. Б., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Севастополі, Управління Державної пенітенціарної служби України в Автономній Республіці Крим і у м. Севастополі, Головного управління Державної казначейської служби України в

м. Севастополі, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, у зв`язку з незаконним триманням під вартою з

29 листопада 2005 року до 12 квітня 2011 року.

Позовна заява мотивована тим, що в червні 2005 року його було затримано за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК України та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Постановою Апеляційного суду м. Севастополя від 26листопада 2005 року йому було продовжено до 29 листопада 2005 року граничний строк тримання під вартою. Після направлення справи з обвинувальним висновком до суду він незаконно утримувався під вартою, оскільки з 29 листопада 2005 року до 29 грудня

2005 року він утримувався під вартою без рішення, а в подальшому без мотивованого рішення суду. Посилався на те, що факт його незаконного тримання під вартою встановлено ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 12 квітня 2011 року, якою постановлений щодо нього вирок, яким він був засуджений за частиною першою статті 115 КК України до 7 років позбавлення волі, було скасовано, кримінальну справу повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування, міру запобіжного заходу щодо нього змінено - звільнено з-під варти в залі судового засідання. Отже, з 29 листопада2005 року до 12 квітня 2011 року протягом 5 років 4 місяців і 14 днів його незаконно утримували під вартою в слідчому ізоляторі м. Сімферополя. Унаслідок неправомірних дій позивачу завдано моральної шкоди, оскільки були порушені його нормальні життєві зв`язки, він не міг реалізувати свої звички і бажання, був позбавлений можливості виховувати дитину, за цей час розпалася його сім`я.Також вказував, що неправомірними діями відповідачів, які полягали у незаконному позбавленні волі, йому завдано матеріальної шкоди у виді втраченого заробітку,

У зв`язку з викладеним позивач просив стягнути на його користь відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 54 156,00 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 245 760,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Севастополя від 05 липня 2012 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки законодавство України не передбачало підстав для тримання особи під вартою після направлення справи до суду першої інстанції та до проведення попереднього розгляду справи, то нової постанови суду про продовження строку тримання під вартою не потрібно, тому твердження позивача про те, що він в період з

29 листопада 2005 року до 29 грудня 2005 року тримався під вартою незаконно не підлягають задоволенню. Доводи позивача про те, що він у період з 29 грудня 2005 року до 12 квітня 2011 року утримувався під вартою без мотивованого рішення суду, також є необґрунтованими, оскільки позивач неодноразово оскаржував усі постанови судів про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а в подальшому - й продовження строків тримання під вартою, що на думку суду свідчило про реалізацію останнім свого процесуального права на оскарження судового рішення й перевірку вищестоящими судами його законності. Також суд вважав, що позивачем не надано суду доказів про незаконність постанов Нахімовського райсуду

м. Севастополя з питань тримання його під вартою за спірний період та не доведено позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди.

Судом апеляційної інстанції справа переглядалася неодноразово.

Останнім рішеннямАпеляційного суду міста Києва від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду міста Севастополя від 05 липня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в

м. Севастополі, Управління Державної пенітенціарної служби України в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в м. Севастополі, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 3 200,00 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 200,00 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що факт порушення права позивача встановлено ухвалою суду апеляційної інстанції від 12 квітня

2011 року та рішенням п`ятої секції Європейського суду з прав людини від

17 жовтня 2013 року у справі «Таран проти України», тому позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Оскільки на підставі вказаного рішення Європейського суду з прав людини позивачу було виплачено відшкодування моральної шкоди у розмірі 14 000,00 євро, то суд апеляційної інстанції визначає йому відшкодування моральної шкоди у розмірі, який повинен дорівнювати розміру мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення. Позивач на час його затримання органами досудового слідства перебував у трудових відносинах, однак ним не надано належних і допустимих доказів на підтвердження отриманих ним доходів, тому суд апеляційної інстанції визначив йому розмір відшкодування матеріальної шкоди, який повинен становити розмір однієї мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення суду.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

ОСОБА_1 у касаційній скарзі, поданій представником ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити рішення апеляційного суду в частині стягнення відшкодування матеріальної та моральної шкоди та задовольнити в цій частині його позовні вимоги в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_2 , на рішення Апеляційного суду міста Києва від

13 червня 2017 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу з Солом`янського районного суду міста Києва.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу № 753/2069/16 передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, оскільки судом апеляційної інстанції не було застосовано закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин. Зокрема судом апеляційної інстанції в порушення статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» не було взято до уваги рішення Європейського суду з прав людини від у справі «Таран проти України», яким було визнано, що його незаконно тримали під вартою протягом 69 місяців і 12 днів. Крім того, звертав увагу на те, що його незаконне тримання під вартою поділялося на три етапи, однак суд апеляційної інстанції стягуючи на його користь відшкодування матеріальної та моральної шкоди не зазначив у оскаржуваному рішенні суду за який саме із трьох етапів незаконного тримання під вартою та за який конкретно проміжок часу судом було визначено розміри відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 у рамках кримінальної справи, порушеної відносно нього, тривалий час перебував під вартою.

29 червня 2005 року старший слідчий прокуратури Нахімовського району

м. Севастополя Форсюк А. А. порушив кримінальну справу за фактом вбивства громадянина ОСОБА_3 Увечері цього ж дня ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вбивстві.

01 липня 2005 року постановою Нахімовського районного суду

м. Севастополя ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

08 липня 2005 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення за частиною першою статті 115 КК України.

28 серпня 2005 року постановою цього ж суду продовжено строк тримання під вартою до трьох місяців, а постановою від 27 вересня 2005 року продовжено строк тримання під вартою до чотирьох місяців.

29 листопада 2005 кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною першою статті 115 КК України направлено до Нахімовського районного суду м. Севастополя.

Також судами було встановлено, що 29 грудня 2005 постановою Нахімовського районного суду м. Севастополя вказану кримінальну справу повернуто на доопрацювання до прокуратури Нахімовського району, запобіжний захід залишено без змін.

Після завершення додаткового розслідування, 28 лютого 2006 року справу було знову направлено до районного суду для розгляду.

Вироком Нахімовського районного суду м. Севастополя від 19 листопада

2010 року ОСОБА_1 засуджено за частиною першою статті 115 КК України до

7 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 12 квітня 2011 року вирок суду першої інстанції від 19 листопада 2010 року скасовано, кримінальну справу направлено прокурору для проведення додаткового розслідування, міру запобіжного заходу змінено - ОСОБА_1 звільнено з-під варти в залі суду. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що в період з 29 листопада до

29 грудня 2005 року ОСОБА_1 утримувався під вартою без рішення суду, а в подальшому його тримання під вартою належним чином судами не мотивувалося і не містило зазначеного терміну перебування підсудного під вартою.

Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що після додаткового розслідування досудове слідство у справі завершено, справа передана до суду за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною першою статті 115 КК України та була призначена до розгляду на 04 грудня 2012 року (а. с. 184 том 1).

Тримання ОСОБА_1 під вартою судами обох інстанцій було поділено на три періоди.

До першого періоду тримання ОСОБА_1 під вартою належить його тримання під вартою з дня його затримання за підозрою у вбивстві, а саме з 29 червня 2005 року до 29 листопада 2005 року, коли строк його тримання під вартою в останнє продовжено постановою апеляційного суду.

До другого періоду тримання позивача під вартою належить його тримання під вартою без постановлення з цього приводу судового рішення, яке тривало місяць, а саме з 29 листопада 2005 року до 29 грудня 2005 року.

До третього періоду тримання позивача під вартою належить його тримання під вартою з 29 грудня 2005 року до 12 квітня 2011 року, коли ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя постановлений щодо нього вирок було скасовано, а кримінальну справу повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування, міру запобіжного заходу змінено та звільнено його з-під варти в залі судового засідання.

Також судом апеляційної інстанції було встановлено, що рішенням п`ятої секції Європейського суду з прав людини від 17 жовтня 2013 року у справі «Таран проти України» оголошено прийнятною заяву ОСОБА_1 та встановлено порушення національними судами статті 3 Конвенції; підпункту «с» пункту

1 статті 5 Конвенції щодо періоду тримання заявника під вартою після

29 листопада 2005 року до 29 грудня 2005 року, тримання заявника під вартою перевищувало п`ять років та дев`ять місяців, а рішення про тримання заявника під вартою не відповідали підпункту «с» пункту 1 і пункту

3 статті 5 Конвенції; пункту 4 статті 5 Конвенції; пункту 5 статті 5 Конвенції; пункту 1 статті 6 Конвенції.

Судом апеляційної інстанції також було встановлено, що рішення Європейського суду з прав людини на користь ОСОБА_1 з Держави України було стягнуто 14 000,00 євро на відшкодування моральної шкоди, разом із будь-якими податками, що можуть нараховуватись; 900,00 євро компенсації судових та інших витрат, разом із будь-якими податками, що можуть нараховуватись заявникові, а у пункті 102 цього рішення зазначив, що заявник не обґрунтував стверджувань матеріальної шкоди.

Листом від 15 травня 2017 року № 2825/12.0.1/19-17 Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини повідомив, що справедлива сатисфакція та компенсація судових витрат у розмірі 258 320,91 грн (еквівалент 14900 євро) була перерахована заявнику платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 23 вересня 2014 року № 6090 (а. с. 170-172 том 2).

Також судом апеляційної інстанції було досліджено довідку ПрП ОСОБА_4 , що наявна в матеріалах справи (а. с. 77 том 1) та копію трудової книжки зі змісту, яких було встановлено, що відомості зазначені у довідці та копії трудової книжки є відмінними.

У довідці наданій позивачем зазначено, що він працював у ПрП ОСОБА_4 з липня 1998 року, а у копії трудової книжки вбачається, що останній перебував у трудових відносинах з ПП ОСОБА_4 з 12 квітня 2005 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У статті 1 цього Закону наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з статтею 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З аналізу наведених норм законодавства убачається, що для відшкодування моральної шкоди в порядку, встановленому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» необхідно встановлення незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду в ході розслідування кримінального провадження відносно особи, внаслідок яких останній спричинена моральна шкода.

Незаконність перебування особи під слідством і судом, за правилом статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має підтверджуватися постановленням виправдувального вироку, або встановленням в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури в ході здійснення кримінального провадження, або закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, або не встановленням достатніх доказів для доведення вини особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивача не було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з реабілітуючими обставинами, однак рішенням Європейського суду з прав людини від 17 жовтня 2013 року у справі «Таран проти України» його тримання під вартою з 29 листопада до 29 грудня 2005 року без судового рішення та тримання під вартою з 29 грудня 2005 року до 12 квітня 2011 року без належного мотивування судовими рішеннями було визнано таким, що порушує статті 3 Конвенції; підпункту «с» пункту

1 і пунктів 3, 4, 5 статті 5 та пункту 1 статті 6 Конвенції.

Вказаним рішення Європейського суду з прав людини на користь ОСОБА_1 з Держави України було стягнуто 14 000,00 євро на відшкодування моральної шкоди, разом із будь-якими податками, що можуть нараховуватись, а стягнуті судом кошти були йому перераховані 23 вересня 2014 року (а. с. 170-172 том 2).

Задовольняючи часткові позовні вимоги суд апеляційної інстанції стягнув на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі мінімальної заробітної плати не вказав, за який саме період незаконного тримання позивача під вартою ним задовольняються позовні вимоги, оскільки позивач звертаючись до суду з позовом незаконне своє тримання під вартою поділив на три періоди.

Також суд апеляційної інстанції залишив поза увагою той факт, що рішенням Європейського суду з прав людини від 17 жовтня 2013 року у справі «Таран проти України» на користь позивача уже було стягнуто відшкодування моральної шкоди за його незаконне тримання під вартою з 29 листопада

2005 року до 29 грудня 2005 року.

Стягуючи з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивача грошову компенсацію за відшкодування моральної шкоди суд апеляційної інстанції залишив поза увагою ту обставину, що за одне і теж саме порушення прав, з одних і тих же підстав не може бути подвійної відповідальності.

Також необґрунтованим є рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивача грошової компенсації за відшкодування матеріальної шкоди, оскільки апеляційним судом в мотивувальній частині оскаржуваного рішення не було вказано періоду, за який ним стягується вказаний розмір матеріальної шкоди.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції у порушення вищевказаних положень закону та вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року належним чином не дослідив всіх обставин справи, а саме не визначився з періодами, за які ним відшкодовується матеріальна та моральна шкода. Також судом апеляційної інстанції не було мотивовано розмір стягнутої ним на користь позивача матеріальної та моральної шкоди.

Крім того слід зазначити, що загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин, оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку доводам апеляційної скарги позивача.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. М. Сімоненко А. І. Грушицький А. А. Калараш С. Ю. Мартєв Є. В. Петров