Провадження № 8/201/20/2019
УХВАЛА

Іменем України

13 листопада 2019 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Кисельової В.В.,

заявниці відповідачки ОСОБА_1 ,

представника заявниці адвоката Макарової Т.П.,

представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Проходи Р.С.,

відповідачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2015р. у справі № 201/15537/13-ц про визнання недійсними правочинів, визнання недійсним шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

30.09.2019р. відповідачка ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2015р. у справі № 201/15537/13-ц про визнання недійсними правочинів, визнання недійсним шлюбу (а.с. 126-129 т. 3).

Ухвалою судді Наумової О.С. 01.10.2019р. заяву прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 145 т. 3).

У заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що 15.09.2019р. вона дізналася від адвоката Скочко О.А. і Веселовської Г.Г. про існування висновку судового експерта Каніщева А.В. від 21.07.2015р. №7, про який вона не знала під час розгляду справи. Висновок був надісланий листом ОСОБА_4 від 20.08.2019р. № 5 на адвокатський запит адвоката Скочко О.А. Цей висновок складений за результатами дослідження висновку судово-психіатричного експерта КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР від 19.02.2015р. відносно ОСОБА_5 , 1938 р.н., проведеної у цивільній справі № №201/15537/13-ц, і довідки КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР від 03.03.2017р. №748 щодо діагнозу ОСОБА_5

Вказує, що рішення суду, яким визнано недійсним ряд правочинів, укладених ОСОБА_5 і його шлюб з ОСОБА_3 , ґрунтувалось на висновку судового психіатричного експерта КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР від 19.02.2015р. №15, яким ОСОБА_5 посмертно визнаний особою, яка на момент укладення правових дій, виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу шизофренії пароноідної і за своїм психічним станом на той час не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, а також на підставі суб`єктивних і суперечливих показаннях лікаря-психіатра ОСОБА_6 .

Натомість висновком фахівця ОСОБА_4 надана наукова оцінка проведеній у справі судово-психіатричній експертизі, якою доведено, що рішення суду не ґрунтувалося на належним чином проведеній судовій психіатричній експертизі, її було безпідставно призначено. Встановлено, що висновок судової експертизи складений з суттєвими порушеннями нормативних та методичних вимог, а саме: 1) відомості про експертів, які складали висновок № 15, представлені неповно; 2) експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою: не проаналізовані показання сторін та свідків (за винятком лікаря-психіатра ОСОБА_6 ); 3) не витребувані медична карта стаціонарного хворого з 11-ї міської лікарні та копія книги запису викликів лікарів додому з психоневрологічного центру; 4) не з`ясовані питання про перебування підекспертного на наркологічному обліку та про оформлення йому інвалідності; 5) практично не досліджені обставини та мотиви складання оспорюваних правочинів; 6) пояснення лікаря-психіатра ОСОБА_6 , покладні в основу висновку без урахування їх розбіжностей із наявною медичною документацією; 7) диференційна діагностика в належному обсязі не проведена; 8) аргументація експертного висновку щодо наявності у ОСОБА_5 тяжкого психічного розладу на період часу, що цікавить суд, є непереконливою з наукової точки зору.

Довідкою КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» від 03.03.2017р. № 748 підтверджено, що ОСОБА_5 дійсно знаходився на лікуванні у період з 26.01.1993р. по 04.03.1993р. з діагнозом: ХСМН на соматогенно-несприятливому фоні, гіпертонічна хвороба II ст., імунодефіцит неясної етіології, депресивно-іпохондричний синдром з паронояльними включеннями. 300, знятий з обліку в 2006 році.

Всупереч усталеній практиці ЄСПЛ у висновку судової експертизи від 19.02.2015р. №15 відсутні документи, складені за життя ОСОБА_5 , які б давали підстави для сумніву в його дієздатності, підстави для проведення посмертної психіатричної експертизи. Наполягала, що висновок експерта Каніщева А.В. і довідка КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» від 03.03.2017р. № 748, є доказами нововиявлених обставин. Заявниця не вдається до переоцінки оцінених судом доказів у справі. Висновок експерта Каніщева А.В. дає об`єктивну інформацію щодо істотної для справи обставини, що не була встановлена судом та не була і не могла бути відома на час розгляду справи, а саме, що ОСОБА_5 за життя не мав психічного захворювання, яке б заважало йому усвідомлювати значення своїх дій в період з 2007 по 2013 роки.

Під час розгляду справи за клопотанням представника заявниці ОСОБА_1 адвоката Макарової Т.П. (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 28.09.2019р. і ордеру від 28.10.2019р. а.с. 193-165 т. 3) ухвалою суду від 28.10.2019р. (постановленою без виходу до нарадчої кімнати) витребувані матеріали кримінального провадження № 0001104 від 11.03.2016р. (а.с. 191 192, 200-203 т. 3, а.с. 33 61 т. 4), якими вона додатково обґрунтовувала свою заяву (а.с. 211-214 т. 3), посилаючись на те, що, указане провадження розпочато за заявою ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 384 КК України (надання завідомо неправдивих показань ОСОБА_6 в судовому засіданні 10.11.2014р. під час розгляду справи №201/15537/13-ц). Ці матеріали містять листи КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР про відсутність медичної документації щодо хвороби ОСОБА_5 на шизофренію, про неможливість ним усвідомлювати значення своїх дій та неможливість керувати ними у зв`язку з стійким психічним захворюванням у період 2007 - 2013 років. Листом КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР від 03.03.2017р. №748 підтверджено, що ОСОБА_5 дійсно знаходився на лікуванні в період з 26.01.1993р. по 04.03.1993р. з діагнозом: ХСМН на соматогенно-несприятливому фоні, гіпертонічна хвороба II ст., імунодефіцит неясної етіології, депресивно-іпохондричний синдром з паронояльними включеннями. 300, знятий з обліку в 2006 році, а також про те, що він в період з 2006 по 2013 (дату смерті) під наглядом лікаря-психіатра не знаходився, за амбулаторною психіатричною допомогою не звертався, на стаціонарному лікуванні не знаходився. Протоколи допитів ОСОБА_6 свідчать про надання нею показань, які суперечать наданим суду під час розгляду справи щодо часу її спілкування з ОСОБА_5 . Так, слідчому ОСОБА_7 Н ОСОБА_8 . давала показання про те, що спілкувалась з ОСОБА_5 на початку 90-х років і не бачила його з 2000 року). Матеріали кримінального провадження містять відомості про відсутність медичної документації про хворобу ОСОБА_5 на шизофренію, про надання йому психіатричної допомоги, про лікування психіатричних розладів в період з 1998 до 2013 років, через її пошкодження та втрату у 1998 році.

Вважала, що зібрані слідчим матеріали спростовують висновок суду про хворобу ОСОБА_5 на шизофренію. З огляду на презумпцію психічного здоров`я, за відсутності медичної документації щодо ОСОБА_5 в матеріалах судової справи і кримінального провадження, відсутні докази психічної хвороби ОСОБА_5 Посилаючись на п. 8 Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» від 30.03.2012р. № 4 вважала, що суд має врахувати постанову суду про закриття кримінальної справи з підстав.

Також вважала, що дотриманий 30-денний строк подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, установлений п. 1 ч. 1 ст. 424 ЦПК, оскільки про наявність висновку судового експерта Каніщева А.В. від 21.07.2015р. № 7 вона дізналася від адвоката Скочко О.А., якому висновок був надісланий листом від 20.08.2019р., а кримінальне провадження, розпочате 12.03.2016р., було закрите 21.08.2019р., в той час як до суду вона звернулася 30.09.2019р.

Крім того, на обґрунтування заяви 13.11.2019р. ОСОБА_1 надала додаткові пояснення (а.с. 74 - 77 т. 4), у яких відзначила, що їй не було і не могло бути відомо, що ОСОБА_5 знаходився на лікуванні в КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» у період з 26.01.1993р. по 04.03.1993р. з відповідним діагнозом, оскільки ця інформація є конфіденційною. Довідка цього закладу від 03.03.2017р. №748 була надана лише на запит слідчого у кримінальному провадженні. Тому обставина щодо зняття з обліку ОСОБА_5 у 2006 році в КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» має суттєве значення і входить до предмету доказування, тому є нововиявленою.

Звернула увагу на прецедентну практику ЄСПЛ, а також рішення ЄСПЛ «Ніколян проти Вірменії» (заява № 74438/14), у якому Суд констатував порушення права на повагу до приватного життя (ст. 8 Конвенції) і відзначив, що рішення національних органів влади про позбавлення будь-якої особи правоздатності повинне ґрунтуватися на ретельній перевірці з огляду на серйозні наслідки для приватного життя цієї особи. А повне позбавлення особи правоздатності повинне бути обґрунтоване психічним розладом такого «типу або ступеня», який гарантує такий захід.

Зважаючи на презумпцію психічного здоров`я (ст. 3 Закон України «Про психіатричну допомогу» встановлює), за відсутністю медичної документації про наявність хвороби у ОСОБА_5 на шизофренію, не міг бути установлений йому такий діагноз посмертною експертизою.

Враховуючи викладене, посилаючись на норми ст.ст. 423, 424, 425 ЦПК України, просила вимоги заяви задовольнити.

Від представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Проходи Р.С. (діє на підставі довіреності від 15.12.2016р. а.с. 181 т. 3) 15.10.2019р. був наданий відзив на заяву (а.с. 153-159 т. 3) і 05.11.2019р. надані пояснення (а.с. 1- 4 т. 4), в яких він заперечував проти задоволення заяви, посилаючись на те, що наданий заявницею висновок фахівця ОСОБА_4 № 7 від 21.07.2015р. аналізує висновок проведеної у справі судово-психіатричної експертизи № 15 від 19.02.2015р. на предмет додержання експертами нормативних і методичних вимог, цей висновок не може підміняти висновок експерта. Обставини щодо наявності чи відсутності у ОСОБА_5 психічного розладу може підтверджуватись лише висновком судово-психіатричної експертизи. Листом КЗ «ДКПЛ» ДОР №14/310 від 12.12.2014р. підтверджено, що ОСОБА_5 з 1978 р. знаходився на обліку в КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» з діагнозом психопатія і був знятий з обліку внаслідок зміни місця проживання (а.с. 85 т. 2). Також, в матеріалах справи є копія алфавітної картки цього закладу, в якій вказано, що ОСОБА_5 , що проживав за адресою: АДРЕСА_1 , взятий на облік у 1978 році з діагнозом психопатія (а.с. 86 т. 2). Надана заявником довідка КЗ «ДКПЛ» №748 від 03.03.2017р. не спростовує цього, не містить ані нововиявлених обставин ані нових доказів і не узгоджується з висновком експерта. Під час перегляду справи апеляційним судом надана оцінка висновку судово-психіатричного експерта №15 від 19.02.2015р., відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні клопотання про призначення повторної (посмертної) судово-психіатричної експертизи.

Вважав, що згідно з п. 2 ч. 2 ст. 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі.

Постановою слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Комарова Г.А. від 21.08.2019р. закрите кримінальне провадження №0001104 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності в діях лікаря ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, оскільки встановити ті чи інші факти не можливо, оскільки мав місце великий проміжок часу з моменту відвідування хворого та судовими засіданнями та свідок міг де-які моменти забути або переплутати. Під час досудового розслідування слідчим не встановлено ні факту надання завідомо неправильного висновку експерта, ні завідомо неправдивих показань свідка.

Постанова про закриття кримінального провадження і обставини, які в ній відображені, є новими доказами бо виникли після розгляду справи і набрання рішенням суду законної сили. Тому вони не можуть прийматись до уваги судом при розгляді заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами. Також вважав, що встановлені у кримінальному провадженні обставини не можуть враховуватись при розгляді заяви ОСОБА_1 , оскільки як нововиявлені вона навела лише висновок фахівця ОСОБА_4 №7 від 21.07.2015р. і довідку КЗ «ДКПЛ» № 748 від 03.03.2017р., а не матеріали кримінального провадження. На підтвердження власних доводів навів переклади правових позицій Верховного Суду.

Крім того, вважав, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. На підставі викладеного, просив відмовити у задоволенні заяви.

Відповідачкою ОСОБА_3 13.11.2019р. були надані пояснення (а.с. 74 69 74 т. 4), у який вона підтримала заяву ОСОБА_1 , зазначивши, що на її думку, обставини, які наводить ОСОБА_1 є нововиявленими. Звернула увагу суду, що один із фахівців, які проводили посмертну судову-психіатричну експертизу і складав висновок №15 від 19.02.2015р. - ОСОБА_9 09.04.2015р. під час розгляду справи судом заявляв, що при проведенні посмертної судової психіатричної експертизи ОСОБА_5 експертами не досліджувалися документи ОСОБА_5 про його зняття з обліку в КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня», оскільки таких документів не було, а при складенні висновку експертами були взяті до уваги виключно свідчення ОСОБА_6

Допитана у кримінальному провадженні ОСОБА_6 надавала свідчення щодо ОСОБА_5 про період спілкування, лікування, стан здоров`я, медичні документи, які суперечили наданим суду свідченням, але саме вони були покладені в основу висновку посмертної судово-психіатричної експертизи.

Матеріали кримінального провадження свідчить про те, що у в психіатричній лікарні і у лікаря ОСОБА_6 на момент розгляду і прийняття рішення у справі не було будь-якої медичної документації щодо психічного здоров`я ОСОБА_5 , всі висновки зроблені виключно зі слів ОСОБА_6 , яка могла деякі моменти забути або переплутати.

Вважала, що ОСОБА_1 не пропущений строк звернення із заявою, оскільки вона і ОСОБА_1 мали обґрунтовані підстави вважати, що досудове розслідування буде проведене належним чином у розумні строки, з дотриманням державою принципу «правомірних або законних очікувань», про що неодноразово висловлювався у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 і її представник адвокат Макарова Т.П. вимоги заяви підтримали і просили її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 вимоги заяви ОСОБА_1 підтримала і просили її задовольни.

Представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Прохода Р.С. під час розгляду справи проти задоволення заяви заперечував, просив відмовити у її задоволенні.

Розглянувши матеріали заяви, вислухавши думку учасників справи, суд приходить до такого висновку.

Судом установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі №201/15537/13-ц (провадження № 2/201/577/2015) від 17.04.2015р. задоволені вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , визнані недійсними правочини, вчинені за життя ОСОБА_5 , а саме:

- договір дарування квартири від 11.12.2012р., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Фаст Л.Д., зареєстрований у реєстрі за №1587;

- договір дарування квартири від 11.12.2012р., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Фаст Л.Д., зареєстрований у реєстрі за №1590;

- заповіт ОСОБА_5 від 23.058.2012р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Фаст Л.Д., зареєстрований у реєстрі за № 175;

- довіреність ОСОБА_5 від 03.06.2011р., посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Фаст Л.Д., зареєстровану в реєстрі за № 722.

- визнано недійсним шлюб, укладений 23.06.2007р. між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 (а.с. 62-66 т. 3).

За результатами оскарження рішення ОСОБА_3 ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.06.2015р. рішення суду першої інстанції залишене без змін (а.с. 67-79 т. 3).

За результатами оскарження рішень Веселовською Г.Г. і Богомаз М.О. ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення суду першої інстанції і ухвала суду апеляційної інстанції залишені без змін (а.с. 111-112 т. 3).

Як установлено судами у цій справі, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . Позивачка ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_5 Заповітом від 23.05.2012р., посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Фаст Л.Д., зареєстрованим в реєстрі за №175 ОСОБА_5 заповів належне йому майно з таким розпорядженням:

-квартиру АДРЕСА_4 , заповів ОСОБА_1 ;

-квартиру АДРЕСА_5 ; квартиру АДРЕСА_6 ; квартиру АДРЕСА_7 ; квартиру АДРЕСА_8 заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_10 у рівних частинах кожному;

-квартиру АДРЕСА_9 ; квартиру АДРЕСА_10 та квартиру АДРЕСА_11 заповів ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно.

Частина спадкового майна (квартира АДРЕСА_9 і квартира АДРЕСА_11 ) подаровані ОСОБА_5 за життя ОСОБА_3 за нотаріально посвідченими договорами дарування.

03.06.2011р. ОСОБА_5 видав нотаріально посвідчену довіреність на ім`я своєї дружини ОСОБА_3 , якою уповноважив її представляти його інтереси перед всіма фізичними та юридичними особами, у т.ч. щодо отримання дублікату договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрованої на його ім`я 06.02.1997р.

Під час розгляду справи суд першої інстанції поставився критично до показань свідків щодо психічного стану ОСОБА_5 з огляду на необхідність спеціальних знань в галузі медицини, разом із тим судом були прийняті до уваги свідчення ОСОБА_6 , яка пояснила, що вона, як лікар-психіатр наглядала ОСОБА_5 з 1995 року по 2012 рік в КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР. ОСОБА_5 мав ідею великого цілительства, яка перейшла в парафренізацію. Галюцинацій не мав, проте мислення було паралогічним, відірваним від реальності, адекватно оцінювати свої дії не міг, страдав психічним розладом, мав діагноз «шизофренія».

Листом КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР від 05.09.2014р. №14/407 підтверджувалося, що ОСОБА_5 в минулому оглядався лікарем-психіатром ОСОБА_6 , яка працює по теперішній час, тому має необхідні медичні знання для визначення психічного стану хворого в період здійснення нагляду за ним.

За клопотанням позивача і його представника у справі була призначена посмертна комісійна судово-психіатрична експертиза щодо ОСОБА_5 , на вирішення якої були поставленні питання з приводу того, чи міг померлий ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій під час вчинення спірних правочинів, шлюбу, чи міг він керувати своїми діями при цьому.

За результатами проведеної експертизи відділенням судово-психіатричних експертиз КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР складений висновок судово-психіатричного експерта №15 від 19.02.2015р., яким встановлено, що ОСОБА_5 в період часу, що цікавить суд, тобто на момент укладання правових дій, виявляв ознаки хронічного стійкого психічного розладу в формі шизофренії параноідної. За своїм психічним станом на той час ОСОБА_5 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с. 126 129 т. 2).

Судом було встановлено, що ОСОБА_5 з 1978 року знаходився на обліку в КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР з діагнозом: психопатія, був знятий з обліку внаслідок зміни місця проживання, що підтверджується листом КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР від 12.12.2014р. №14/310 (а.с. 85 т. 2).

В матеріалах справи наявна копія алфавітної карти КЗ «Дніпропетровський спеціалізований психоневрологічний центр» ДОР (а.с. 86 т. 2), з якої видно, що ОСОБА_5 , 1938 р.н., що проживав за адресою: АДРЕСА_1 , взятий на облік у 1978 році з діагнозом «психопатія».

Судово-психіатричний експерт ОСОБА_9 , допитаний в судовому засіданні за клопотанням представника ОСОБА_3 по результатам проведеної експертизи зазначив, що особи, які страждають на шизофренію параноідну, зовні не відрізняються від здорових людей, ведуть себе адекватно, спілкуються з іншими людьми та можуть орієнтуватись у просторі, в часі та у своїй особистості, хоча при цьому і не усвідомлюють значення багатьох своїх поступків та юридично-значимих дій.

У зв`язку з вищевказаним, суд не прийняв до уваги твердження відповідачів, їх представників і свідків щодо можливості померлого ОСОБА_5 в момент вчинення оспорюваних правочинів міг усвідомлювати значення своїх дій, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності під час підписання правочинів і укладання шлюбу.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про недійсність учинених ОСОБА_5 правочинів і укладеного шлюбу з ОСОБА_3 .

Під час перегляду справи апеляційним судом не прийняті доводи ОСОБА_3 про те що, судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про проведення повторної (посмертної) судово - психіатричної експертизи. 14.05.2015р. ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції заявляла клопотання про проведення повторної (посмертної) судово - психіатричної експертизи у справі, обґрунтовуючи його тим, що Висновок судово-психіатричного експерта №15 від 19.02.2015р. суперечить матеріалам справи, відсутні медичні документи про наявність у ОСОБА_5 хронічного стійкого психічного розладу у формі шизофренії параноідної, а такий діагноз є лише у свідченнях лікаря психіатра ОСОБА_6 , яка не підтвердила свої свідчення медичним документом.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровській області від 23.06.2015р. відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про проведення повторної експертизи. Відмовляючи у задоволенні клопотання апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що у справі вже була призначена і проведена комісійна посмертна судово-психіатрична експертиза щодо ОСОБА_5 , перелік питань, які ставилися перед експертом, був погоджений учасниками процесу і їх вирішення в повній мірі висвітлювало предмет спору. Окрім того, за клопотанням сторони відповідача у судовому засіданні був допитаний судовий експерт ОСОБА_9 , що входив до групи експертів, які проводили судову експертизу і в повній мірі відповів на всі питання сторін, у т.ч. відповідача. Серед іншого, судовий експерт пояснював, що при проведенні судово-психіатричної експертизи колегією експертів були досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи, проте, при вирішенні поставлених на розгляд експертів питань, останні надавали перевагу медичним документам (доказам), з урахуванням специфіки предмета дослідження та необхідності при його вирішенні наявності спеціальних медичних знань. Отже, при проведенні посмертної судово психіатричної експертизи судові експерти досліджували матеріали цивільної справи, а тому мали можливість врахувати усі докази, при їх належності, для встановлення психічного стану померлого у відповідний проміжок часу, що запитувався судом.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції вірно визначався з тим, що Висновок судово-психіатричного експерта №15 від 19.02.2015р. у повній мірі відповідає матеріалам справи і наявним в ній доказам, а тому у суду відсутні будь-які сумніві у його правильності, повноті та обґрунтованості. Висновок комісійної судової експертизи був отриманий в передбаченому порядку ліцензованими експертами. Здобуті в ході розгляду справи докази не спростували висновок (посмертної) комісійної судово - психіатричної експертизи, а відповідачем переконливих аргументів чи доказів на спростування вказаного висновку до суду не надано, вказаний висновок узгоджувався з іншими матеріалами справи і не протирічить їм.

Ухвалою ВССУ від 23.12.2015р. касаційні скарги ОСОБА_3 і ОСОБА_1 відхилені, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.52015р. і ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.06.2015р. залишено без змін. Погоджуючись з висновками судів першої і апеляційної інстанцій, касаційний суд зазначив, що підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦПК України (діючого на той час) може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правовику не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Установивши, що висновок проведеної у справі посмертної судово-психіатричної експертизи містить чіткий й конкретний висновок про те, що ОСОБА_5 на час укладення спірних правовиків і шлюбу, внаслідок психічного захворювання, не усвідомлював значення свої дій та не міг керувати ними, суди дійшли вірного й обґрунтованого вислову щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог (а.с. 111 112 т. 3).

На підтвердження наявності нововиявлених обставин заявниця надала висновок фахівця № 7 від 21.07.2015р. у галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 , який є фізичною особою-підприємцем, має повну вищу медичну освіту, науковий ступінь кандидата медичних наук, вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «судово-психіатрична експертиза», перший кваліфікаційний клас судового експерта, експертний стаж 15 років (а.с. 130-135 т. 3).

Кваліфікація ОСОБА_4 як судово-психіатричного експерта підтверджується посвідченням № 623, виданим на підставі наказу МОЗ України від 28.09.2008р., строком дії до 28.09.2014р., продовжене до 10.11.2019р. ОСОБА_4 має диплом магістра медицини з психіатрії від 20.05.1999р., є кандидатом наук з психіатрії з 09.02.2005р. (а.с. 78 -80 т. 4).

Означений висновок складений на підставі запита адвоката Скочко О.А. Фахівцеві було доручено провести наукову оцінку висновку судово-психіатричного експерта КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР від 19.02.2015р. № 15 і надати письмовий висновок, у якому відповісти на питання: чи дотримані нормативні та методичні вимоги при складанні висновку судово-психіатричного експерта від 19.02.2015р. № 15 відносно ОСОБА_5 .? Для ознайомлення фахівцю була надана фотокопія висновку судово-психіатричного експерта КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР від 19.02.2015р. № 15.

За результатами аналізу висновку з формальної сторони фахівцем ОСОБА_4 . встановлено, що посмертна судово-психіатрична експертиза відносно ОСОБА_5 проведена комісією експертів у складі Завалка Ю.М. (голови комісії), ОСОБА_11 і ОСОБА_9 . При цьому, у висновку не вказано, хто саме з експертів був лікарем-доповідачем. Всупереч вимогам ч. 3 ст. 147 ЦПК України, п. 32 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ України від 28.10.2001р. № 397 і. п.п. 11, 20 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 100/о «Висновок судово-психіатричного експерта», затвердженої наказом МОЗ України від 28.07.2014р. № 527, у висновку не зазначено посади експертів. Тому неможливо з`ясувати, чи всі вони були штатними працівниками експертного підрозділу лікарні. Замість повних імен та по-батькові експертів зазначені лише їх ініціали.

Крім того, не вказані лікарські кваліфікаційні категорії експертів, внаслідок чого суд і сторони у справі були позбавлені можливості належним чином оцінити досвід та рівень кваліфікації членів комісії, що може мати значення при призначенні повторної експертизи, адже відповідно до п. 6 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, проведення повторної експертизи доручається іншому більш кваліфікованому складу експертів. На сьогоднішній день саме лікарська категорія залишається основним показником рівня кваліфікації судово-психіатричного експерта.

Відомості про досліджуваного з незрозумілих причин розподілені між пп. 20 і 21 форми № 100/о, хоча п. 20 («Характеристика скоєного злочину»), виходячи з його назви, заповнюється лише при проведенні експертиз у кримінальних провадженнях.

Експерт ОСОБА_4 . вважав, що висновок містить істотні змістовій недоліки, оскільки у відповідях на поставлені питання експерти вказали, що ОСОБА_5 на період часу, що цікавить суд, виявляв ознаки стійкого хронічного психічного розладу у формі шизофренії параноїдної і за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відомо, що ОСОБА_5 з 1978 року перебував на обліку в Дніпропетровському спеціалізованому психоневрологічному центрі (ДСПЦ) з приводу психопатії (емоційно нестійкого розладу особистості).

У 1993 році ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні. На той час він висловлював скарги на слабкість, втомлюваність, безсоння. Відомо також, що він застосовував фізичні навантаження, нетрадиційні методи лікування, приблизно 11 місяців не виходив із квартири, не мився, був неспокійним, іпохондричним, настирливим; госпіталізований у зв`язку із санітарною та соціальною занедбаністю. Тоді, у 1993 році у нього було діагностовано хронічну судинно-мозкову недостатність на соматогенно-несприятливому фоні (гіпертонічна хвороба 2 ст., імунодефіцит неясної етіології), депресивно-іпохондричний синдром з паранояльними включеннями.

Експерт ОСОБА_4 вважав, що висновок є неповним через те, що не був витребуваний оригінал медичної карти стаціонарного хворого з ревматологічного відділення 11-ї міської лікарні, де ОСОБА_5 перебував з 29.10.1993р. по 20.12.1993р. з приводу аутоімунної хвороби, поліостеоартрозу, гіперплазії щитовидної залози, хронічного пієлонефриту, дисциркуляторної атеросклеротичної енцефалопатії, залишкових явищ інфаркту мозку з правосторонньою недостатністю, міокардіодистрофії. Замість цього експерти обмежились вивченням епікризу (тобто короткого витягу з історії хвороби).

Загальна медична карта амбулаторного хворого з поліклініки за місцем проживання описана лише двома рядками тексту: «спостерігався терапевтом за місцем проживання з указаним діагнозом». При цьому, не відображені частота та обставини звернень до лікарів, характер висловлюваних підекспертним скарг.

Не з`ясовано питання про перебування ОСОБА_5 на наркологічному обліку (хоча такі відомості є загальнообов`язковими для будь-якої судово-психіатричної експертизи).

Не було уточнено, чи оформлювалася ОСОБА_5 інвалідність (хоча в епікризі з 11-ї міської лікарні зазначено, що хворого рекомендовано направити на визначення працездатності).

Дата смерті підекспертного (25.09.2013р.) наведена з посиланням лише на позовну заяву і не об`єктивізована свідоцтвом про смерть та (або) лікарською довідкою про смерть.

Отже, враховуючи мізерність та фрагментарність наявної медичної (зокрема психіатричної) документації, для вирішення експертних питань істотне значення мали б відомості про поведінку підекспертного, отримані з показань свідків та інших характеризуючих документів. Це дозволило б визначити позагоспітальну динаміку психічного стану, конкретний рівень соціальної та побутової адаптації. Важливо було знати, в яких умовах мешкав підекспертний, чи вів якусь трудову діяльність, як проводив свій вільний час, чи розпоряджався самостійно грошима і якою мірою обслуговував себе у побуті, якими були його стосунки із членами сім`ї та іншими родичами.

Експерт ОСОБА_4 дійшов висновку, що пояснення лише одного свідка - лікаря-психіатра Кунік Н.Л. не можуть вважатися достатнім для вирішення поставлених перед експертами питань. Для забезпечення повноти експертного дослідження треба було обов`язково дослідити пояснення сторін (позивача, відповідача), інших свідків (родичів, сусідів, знайомих, працівників комунальних та соціальних служб, лікарів поліклініки тощо), які могли описати особливості поведінки, висловлювань та способу життя ОСОБА_5 . Крім того, свої пояснення обов`язкового мали б надати інспектор відділу РАЦС, який реєстрував оспорюваний шлюб (2007р.), та нотаріус, який посвідчував оспорювані правочини (2011-2012 рр.).

Однак такі дані взагалі не згадуються у висновку експертизи. Складається враження того, що експерти штучно обмежили обсяг досліджуваних об`єктів за рахунок виключення усіх інших «немедичних» матеріалів. Це кардинально суперечить сучасним науково-методичним підходам до проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. За відсутності аналізу вказаних матеріалів проведена експертиза не відповідає принципу повноти дослідження, встановленому ст. 3 Закону України «Про судову експертизу».

Вказує, що безумовно, проаналізовані матеріали свідчать про дивакуватість підексперїного, захоплення незвичними ідеями (цілительство) та своєрідність його способу життя. Однак цього недостатньо для синдромальної та нозологічної оцінки його психічного стану на період 2007 - 2012 років.

Як слідує з дослідницької частини висновку, у 2007 році ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_3 , а протягом 2011-2012 років вчинив ряд правочинів із розпорядження належними йому квартирами.

На думку експерта, звертає на себе увагу те, що заповіт від 23.05.2012р., вчинений на користь декількох осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 і ОСОБА_3 , що на думку експерта ОСОБА_4 . свідчить про досить диференційоване розпорядження майном і наявність у підекспертного певних мотивів розподілу спадку. Важливо, що при вчиненні договорів дарування ІНФОРМАЦІЯ_2 підекспертний передав у власність ОСОБА_3 лише ті квартири, які вже раніше заповів на її користь, і не змінив свого волевиявлення стосовно іншого майна, яке заповів решті спадкоємців.

Аналізуючи показання лікаря-психіатра ОСОБА_6 , експерти мали б звернути увагу на істотні розбіжності між її свідченнями і даними медичної документації.

Медична карта амбулаторного хворого ОСОБА_5 з ДСПНЦ була втрачена внаслідок затоплення. Виходячи з облікових даних, він перебував на обліку з 1978 року з приводу психопатії (емоційно нестійкого розладу особистості).

Разом із тим у письмовому поясненні лікаря-психіатра ОСОБА_6 та у її показаннях у якості свідка зазначається про досить серйозні психічні порушення у ОСОБА_5 - ідеї цілительетва, переслідування, зараження вірусом СНІДу тощо. При цьому лікар-психіатр Кунік Н.Л. зазначає, що спостерігала хворого принаймні з 1996 року до 2012 року, і він мав діагноз «шизофренія».

Експертом Каніщев А.В. зроблено висновок про те, що цілком імовірно, що такі пояснення лікаря-психіатра ОСОБА_6 могли бути неточними, а висловлена нею діагностична оцінка - суб`єктивною, виходячи з наступного.

За умови тривалого амбулаторного психіатричного спостереження і встановлення діагнозу шизофренії, такий діагноз неодмінно значився б і в облікових даних. Між тим, як слідує з відповіді ДСПНЦ, діагноз шизофренії ОСОБА_5 встановлений не був. Натомість в облікових даних значився діагноз психопатії (емоційно нестійкого розладу особистості), що відноситься до порушень неглибокого, непсихотичного рівня.

Таке формулювання діагнозу, як «емоційно нестійкий розлад особистості», передбачено чинною Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду (МКХ-10), яка застосовується Україні лише з 1999 року (відповідно до наказу МОЗ України від 08.10.1998р. № 297). За старою класифікацією розлади особистості позначалися терміном «психопатія». Таким чином, діагноз психопатії, який раніше встановлювався ОСОБА_5 , у подальшому був переформульований у термінах МКХ-10. Але це могло відбуватися не раніше 1999 року (а можливо і набагато пізніше, враховуючи значну інертність вітчизняних психіатричних закладів у переході на носу класифікацію). Таким чином, один лише той факт, що в облікових даних ОСОБА_5 значиться діагностичне формулювання «емоціно нестійкий розлад особистості», вже свідчить про те, що на момент зміни діагностичного формулювання (1999 рік або пізніше) ОСОБА_5 не встановлювалися діагнози ані шизофренії, ані будь-якого іншого тяжкого психічного розладу.

Враховуючи те, що у поясненнях ОСОБА_6 згадується описання квартири ОСОБА_5 , можна було думати про здійснення оглядів вдома у пацієнта. В такій ситуації експертам варто було б витребувати через суд копії книги запису викликів лікарів додому (форми № 031/о). Слід зазначити, що в такій книзі повинні записуватися в тому числі і відвідування хворих вдома з ініціативи лікаря (навіть без виклику). Однак експерти не врахували можливість вивчення цього безумовно важливого документа, який міг би суттєво прояснити ситуацію з амбулаторними психіатричними обстеженнями ОСОБА_12 М.

Зазначив, що показання свідка ОСОБА_6 у судовому засіданні наводяться у висновку експерта з посиланням на аркуші справи. Це свідчить про те, ще експерти орієнтувались на роздруківку показань, а не на фонограму судового засідання. Між тим єдиним офіційним джерелом, що відображає зміст судового засідання, є лише зроблений судом технічний запис. Відтак будь-яка роздруківка фонограми є документом похідним і може мати лише допоміжне значення, не замінюючи собою технічний запис. Експерти могли вивчати показання свідка у роздрукованому вигляді тільки за умови одночасного дослідження фонограм.

Отже, як слідує з наявної медичної документації, діагноз шизофренії ніколи за життя підекспертному не встановлювався. Всупереч цьому в мотивувальній частині Висновку експертів вказаний діагноз наводиться у констатуючому стилі, начебто це є самоочевидним фактом. Крім того, діагноз параноїдної шизофренії вказаний навіть без визначення типу перебігу (безперервний, епізодичний тощо), хоча це є істотною характеристикою захворювання, без встановлення якої взагалі неможливо провести реконструкцію психічного стану підекспертного на певний період часу.

Натомість у мотивувальній частині наводяться твердження експертів про нездатність пацієнта до цілеспрямованої діяльності, втрату вольової активності, хоча такі прояви взагалі не відображені у дослідницькій частині експертного висновку.

Симптоматика, описана в єдиному первинному психіатричному документі - медичній карті стаціонарного хворого за 1993 рік - сама по собі не є достатньою ані для діагностики шизофренії, ані для кваліфікації параноїдного синдрому, ані для констатації того, що описані розлади повинні були мати стійкий та хронічний характер. Варто зазначити, що встановлений на той час діагноз вказує на порушення органічного походження (обумовлені цереброваскулярною недостатністю).

Твердження експертів про наявність у ОСОБА_5 парафренних ідей суперечить наявним фактичним даним і є бездоказовим. Про парафренні ідеї можна говорити за наявності маячення фантастичного, вселенського розмаху. Очевидно, в цьому твердженні експерти пішли слідом за відверто суб`єктивними оцінками психіатра ОСОБА_6 .

Таким чином, при проведенні аналізованої експертизи експерти не провели належної диференційної діагностики в обсязі, адекватному особливостям цього конкретного випадку. Безумовно, такій діагностиці перешкоджала об`єктивна неповнота досліджених експертами матеріалів, які стосувалися психічного стану ОСОБА_5

Насамкінець експерт відмітив очевидну нечіткість основного висновку експертів про те, що ОСОБА_5 «не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними». Вважав, що висновок експертів завжди повинен точно відповідати законодавчим нормам, які лежать в основі експертного завдання. Такими нормами в аналізованому випадку є ч. 1 ст. 225 ЦК України та ч. 1 ст. 40 СК України. У цих статтях йдеться про здатність особи усвідомлювати значення своїх дій (а не розуміти їх, як це було зазначено в ч. 1 ст. 55 ЦК УРСР 1963 р.). Вказані поняття не є синонімічними: «усвідомлення» передбачає змістовну, смислову оцінку суті правочину, натомість «розуміння» асоціюється лише із формальною, зовнішньою стороною цивільної угоди.

За загальним висновком (розділ 3) фахівця висновок судово-психіатричного експерта від 19.02.2015р. № 15 відносно ОСОБА_5 складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог.

Відомості про експертів представлені неповно. Експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою: 1) не проаналізовані показання сторін та свідків (за винятком лікаря-психіатра ОСОБА_6 ; 2) не витребувані медична карта стаціонарного хворого з 11-ї міської лікарні та копія книги запису викликів лікарів додому з психоневрологічного центру; 3) не з`ясовані питання про перебування підекспертного на наркологічному обліку та про оформлення йому інвалідності; 4) практично не досліджені обставини та мотиви складання оспорюваних правочинів; 5) пояснення лікаря-психіатра ОСОБА_6 покладені в основу висновку без урахування їх розбіжностей із наявною медичною документацією; 6) диференційна діагностика в належному обсязі не проведена. Аргументація експертного висновку щодо наявності у ОСОБА_5 тяжкого психічного розладу на період часу, що цікавить суд, є непереконливою з наукової точки зору.

Суд детально вивчивши вказаний висновок фахівця № 7 від 21.07.2015р. у галузі судово-психіатричної експертизи ФОП ОСОБА_4 , співставивши його з іншими матеріалами справи, приходить до переконання, що означений висновок не містить нововиявлених обставин у розумінні ч. 2 ст. 423 ЦПК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВССУ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» від 30.03.2012р. № 4, нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених ЦПК України, є те, що вони: 1) існували на час розгляду справи; 2) ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; 3) вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог частини четвертої статті 10 ЦПК, не є нововиявленими обставинами.

Неподання стороною або особою, яка бере учать у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами, є фактичними даними, що в установленому порядку спростовують факти, які були покладені в основу судового рішення. Ці обставини мають бути належним чином засвідчені, тобто підтверджені належними та допустими доказами.

У п.п. 42, 43, 44 рішення Європейського Суду з прав людини справа «Желтяков проти України» від 09.06.2011р. вказано, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (див. рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП], №28342/95, п. 61, ECHR1999-VII). Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х). Ця справа стосується рішення щодо нового розгляду справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження. Така процедура сама по собі не суперечить принципові юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя (див. рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Правєдная проти Росії» (Pravednaya v. Russia), №. 69529/01, пп. 27-28, та рішення від 6 грудня 2005 року у справі «Попов проти Молдови» № 2 (Popov v. Moldova № 2), № 19960/04, п. 46). Однак, Суд повинен визначити, чи була така процедура застосована у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції.

Рішення у справі № 201/15537/13-ц набрало законної сили і є остаточним. Суд вважає, що заявницею порушується питання про його перегляд просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі, а тому відступ від принципу юридичної визначеності не є виправданими, оскільки він не обумовлюються обставинами суттєвого і неспростовного характеру. Говорячи про це, суд виходить з такого.

Як свідчать матеріали справи судова-психіатрична експертиза призначалася судом першої інстанції неодноразово і остаточно була призначена ухвалою суду від 27.01.2015р. за клопотанням представника позивачки ОСОБА_2 , а відповідачі - ОСОБА_3 і ОСОБА_1 (заявниця) проти її призначення не заперечували, надавши відповідні заяви про розгляд клопотання без їх участі, не заперечуючи проти його задоволення (а.с. 123-124 т. 2).

Допитаний в суді першої інстанції експерт ОСОБА_9 , що входив до групи експертів, які проводили експертизу пояснював, що при проведенні судово-психіатричної експертизи колегією експертів були досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи, при вирішенні поставлених на розгляд експертів питань, останні надавали перевагу медичним документам (доказам), з урахуванням специфіки предмета дослідження та необхідності при його вирішенні наявності спеціальних медичних знань.

Після проведення посмертної судова-психіатричної експертизи і складення відповідного висновку № 15 від 19.02.2015р. (а.с. 126 - 129 т. 2) під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_3 було відмовлено у проведенні повторної посмертної судово-медичної експертизи (а.с. 167 178 т. 2), а в подальшому судом апеляційної інстанції були спростовані доводи ОСОБА_3 про те, що висновок від 19.02.2015р. №15 суперечить матеріалами справи і викликає сумнів у його правильності, і також відмовлено у задоволені клопотання ОСОБА_3 про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.

При цьому рішення суду першої інстанції оскаржувала лише ОСОБА_3 , у той час як заявниця ОСОБА_1 до ухвалення рішення судами першої і апеляційної інстанції не піддавала сумніву об`єктивність та законність висновку № 15 від 19.02.2015р., а відобразила такий сумнів лише у касаційній скарзі (а.с. 25 32 т. 3).

В заяві про перегляд рішення за нововиявленими обставинами заявниця ОСОБА_1 посилається на висновок фахівця в галузі судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 , який надав лише наукову оцінку висновку судово-психіатричного експерта у справі, встановив таким чином, що він складений з порушенням нормативних і методичних вимог.

Висновок експертом Каніщевим А.В. складений 21.07.2015р. (тобто майже через три місяця після ухвалення рішення судом першої інстанції і через місяць після винесення рішення судом апеляційної інстанції). Однак з матеріалів справи видно, що ОСОБА_3 під час розгляду справи судом першої інстанції 16.04.2015р. заявлялося клопотання про виклик і допит в судовому засіданні у якості спеціаліста лікаря судово-психіатричного експерта, к.м.н. ОСОБА_4 (а.с. 185 т. 2), з чого слідує, що на той момент сторона відповідача ОСОБА_3 зверталася до указаного експерта за кваліфікованою допомогою, натомість не повідомила суду про те, що означеним експертом досліджується спірне питання, хоча не була позбавлена такого права. ОСОБА_13 ОСОБА_1 як учасник справи не могла бути не обізнаною про це клопотання ОСОБА_3 .

Виходячи з п. 47 вищевказаного рішення ЄСПЛ суд вважає, що ситуація, яка склалася не вимагає такого грубого втручання у остаточне рішення суду, як його скасування. Немає жодних підстав вважати, що воно стосувалося серйозного порушення процесуальних норм.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність нововиявлених обставин, суд вважає, що висновок фахівця - експерта Каніщева А.В. не відповідає ознаці нововиявленої обставини, виходячи ще й з того, що всі документи або відомості, на які посилається експерт як на не витребувані експертами або не недосліджені, були наявними на момент розгляду справи судом першої інстанції, зокрема і облікові дані про те, що діагноз шизофренії ОСОБА_5 не встановлювався і медична картка стаціонарного хворого з ревматологічного відділення 11-ї міської лікарні, де ОСОБА_5 перебував з 29.10.1993р. по 20.12.1993р.

Експерт ОСОБА_4 посилається на те, що оригінал медичної карти стаціонарного хворого з ревматологічного відділення 11-ї міської лікарні, де ОСОБА_5 перебував з 29.10.1993р. по 20.12.1993р. не було витребувана і не досліджений, але не вказує яким чином це кінцево вплинуло на висновок експертів у справі, а заявницею не указано, що про існування медичної картки їй не було відомо на час розгляду справи.

Отже заявницею не доведено суду, що указані обставини, що існували на час ухвалення судового рішення, залишалися для неї невідомими і стали відомими тільки після ухвалення судового рішення.

Висновок експерта Каніщева А.В. містить судження про те, що експерти КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» мали перебрати на себе повноваження щодо оцінки доказів у справі, що є неприпустимим для експерта і виходить за межі його компетенції, а є виключною компетенцією суду. Наприклад, експертом Каніщевим А.В. зроблені зауваження щодо того, що єдиним офіційним джерелом, що відображає зміст судового засідання є лише технічний запис, а роздруківка показань є документом похідним і має допоміжне значення, тому експерти могли вивчити показання свідка у роздрукованому вигляді тільки за умови одночасного дослідження фонограм. Також експерт ОСОБА_4 зауважує, що експерти мали б проаналізувати показання всіх свідків (не тільки лікаря-психіатра ОСОБА_6 ), обов`язково дослідити пояснення сторін (позивача, відповідача), інших свідків (родичів, сусідів, знайомих, працівників комунальних та соціальних служб, лікарів поліклініки тощо), які могли описати особливості поведінки, висловлювань та способу життя ОСОБА_5 , обов`язково відібрати пояснення у інспектор відділу РАЦС, який реєстрував оспорюваний шлюб (2007р.), у нотаріуса, який посвідчував оспорювані правочини (2011-2012 рр.), витребувати за власною ініціативою медичні документи, дослідити обставини і мотиви складання оспорюваних правочинів. Експерт ОСОБА_4 вдається до оцінки доказів, які вже були оцінені компетентними судами, зокрема, про те, що заповіт від 23.05.2012р. підекспертним вчинений на користь декількох осіб - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 і ОСОБА_3 , що на його думку, свідчить про досить диференційоване розпорядження майном і наявність у підекспертного певних мотивів розподілу спадку, виходячи з того, що при вчиненні договорів дарування ІНФОРМАЦІЯ_2 р ІНФОРМАЦІЯ_3 підекспертний передав у власність ОСОБА_3 лише ті квартири, які вже раніше заповів на її користь, і не змінив свого волевиявлення стосовно іншого майна, яке заповів решті спадкоємців.

Як видно зі змісту висновку фахівця ОСОБА_4 від 21.07.2015р. він фактично зводиться до рецензування висновку судової експертизи, проведеної у справі, оцінка якому вже дана компетентними судами.

Стаття 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Здійснення цих прав може бути обмежене законом для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Інститут рецензування висновків судових експертів є інструментом внутрішньої процедури перевірки якості та обґрунтованості висновків, що подаються з метою отримання та підтвердження кваліфікації судового експерта. Процедура зазначеного рецензування чітко регламентована підзаконним актом, а саме Порядком проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.05.2015 № 775/5 (далі Порядок № 775/5).

Метою рецензування висновків судових експертів згідно з пунктом 2 розділу І Порядку № 775/5 є вдосконалення професійної майстерності експертів, поліпшення якості та обґрунтованості їх висновків.

Отже, процедура рецензування висновків експертів не має за мету вплинути на його оцінку в судовому процесі. Порядок не передбачає надання рецензії на висновок експерта на розгляд суду чи інших учасників судового процесу.

Пункт 9 розділу ІІ Порядку № 775/5 встановлює, що за результатами рецензування рецензентом надаються рекомендації щодо удосконалення роботи експерта та підвищення рівня його професійних знань.

Крім того, судовий експерт є єдиним учасником процесу, який несе кримінальну відповідальність за дачу свого висновку та інші види юридичної відповідальності, має відповідні права та обов`язки встановлені процесуальним законодавством та Законом України «Про судову експертизу».

Особа, що складає рецензії за власною ініціативою або на замовлення сторін судового процесу (позивача, відповідача, представники позивача чи відповідача, третьої особи) не несе жодної відповідальності за свої міркування з приводу оцінки висновку експерта, його правильності та обґрунтованості.

Рецензент, не є учасником процесу, тому не може бути викликаний в суд для надання пояснень. Не може бути також залучений як спеціаліст, оскільки відповідно до статей 54 ЦПК України (діючого на той час), спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками застосування технічних засобів і може надавати консультації під час вчинення процесуальних дій з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок.

Суд акцентує увагу на тому, що як вказано у самому висновку фахівця - експерта Каніщева А.В. він є науковою оцінкою на предмет дотримання нормативних і методичних вимог при складанні висновку експерти КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня», при цьому не наведено, яким нормативним актом керувався фахівець - експерт ОСОБА_14 В ОСОБА_15 , надаючи саме наукову оцінку.

Навіть надаючи наукову оцінку експерт ОСОБА_4 не зазначив про порушення експертами КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» конкретного пункту конкретного нормативно-правового акта, а лише посилався на істотне порушеннями нормативних та методичних вимог, неповний обсяг дослідження, відсутність аргументації, нечіткість висновку; висловлював враження, що експерти штучно обмежили обсяг досліджуваних об`єктів за рахунок виключення усіх інших «немедичних» матеріалів, що кардинально суперечить сучасним науково-методичним підходам до проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.

Отже означений висновок експерта Каніщева А.В. не може бути навіть віднесений до письмових доказів, висновків спеціалістів тощо.

За таких обставин, суд доходить висновку, що висновок фахівця - експерта Каніщева А.В., який є науковою оцінкою, проведеною на замовлення однією зі сторін вже після винесення судом остаточного рішення, не може свідчити ані про невідповідність вимогам закону висновку судового експерта, що вже оцінений судом, ані про наявність нововиявлених обставин у справі, які зумовлюють перегляд судового рішення.

Підсумовуючи аналіз висновку експерта Каніщев А.В., суд вбачає, що експерт ОСОБА_4 у його результаті не навів міркувань про те, що його зауваження категорично спростовують висновок судової експертизи, проведеної у справі, а при урахуванні його зауважень, дотриманні нормативних актів, на які він вказує, експертний висновок № 15 від 19.02.2015р. був би протилежним. За результатами своєї оцінки експерт ОСОБА_4 не робить висновок про те, що ОСОБА_16 на момент учинення оспорюваних правочинів і укладення шлюбу міг усвідомлювати значення своїх дій, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Суд виходить з того, що наслідком перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами відповідно до ч. 3 ст. 429 ЦПК України є: 1) відмова в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задоволення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими, скасування відповідного судового рішення і ухвалення нового рішення чи зміни рішення; 3) скасування судового рішення і закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.

Заявляючи про наявність нововиявлених обставин заявниця ОСОБА_1 фактично намагалася довести суду про відсутність у ОСОБА_5 психіатричного захворювання, що спричиняло його недієздатність на момент учинення правочинів і укладення шлюбу.

Разом із тим, питання про щодо психічного стану особи може зробити лише відповідний експерт (експертна установа) шляхом проведення судово-психіатричної експертизи у відповідності до вимог відповідного наказу МОЗ про порядок проведення судово-психіатричної експертизи, чинного на момент її проведення. Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.

Згідно зі ст. 105 нині діючого ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. А відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 76 ЦПК України висновок експерта є доказом, на підставі якого суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З аналізу наведених норм вбачається, що висновок про недієздатність фізичної особи суд може зробити лише на підставі відповідного судово-психіатричної експертизи про психічний стан особи, який достовірно вказує на її наявність або відсутність (дієздатності). І цей висновок може бути доказом у справі, який суд оцінює поряд з іншими доказами.

Як вказано у п. 4 пленуму ВССУ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» від 30.03.2012р. № 4, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Відповідно до ч. 4. ст. 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Отже, у справі про перегляд суду за нововиявленими обставинами, суд не може призначити експертизу на підтвердження тих вимог і заперечень учасників справи, які вже були ними викладенні у справі (рішенні), що переглядається - у даному випадку з метою з`ясування спірного питання - щодо наявності або відсутності дієздатності у ОСОБА_5 . Суд не може отримувати новий доказ, що підтверджує доводи сторін, який вже був оцінені судом, а обмежений лише з`ясуванням наявності нововиявленої обставини, що підтверджена доказом саме цієї нововиявленої обставини.

Як було вказано вище, висновок ОСОБА_4 є науковою оцінкою, проведеною вже після винесення судом остаточного рішення, він не є висновком посмертної судово-психіатричної експертизи проведеної у відповідності до встановленого порядку, не підтверджує і не спростовує попередній висновок експертів у справі, а тому він не може бути прийнятий судом як доказ нововиявленої обставини.

З урахуванням того, що наслідком заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення і ухвалення нового рішення (зміна), а у справі, що переглядається судом відсутній висновок експерта судово-психіатричної експертизи, яким установлений психічний стан ОСОБА_16 , що міг би бути нововиявленою обставиною, у суду відсутні підстави для ухвалення нового рішення.

Щодо доводів заявниці і її представника про те, що матеріалами кримінального провадження доведена наявність нововиявлених обставин.

Як встановлено судом у провадженні слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Комарова Г.А. перебувало кримінальне провадження № 0001104 внесене до ЄРДР 12.03.2016р. за заявою ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 ч. 1 КК України за фактом надання ОСОБА_6 неправдивих показань суду під час розгляду справи в суді.

Як видно з листів головного лікаря від 23.08.2016р., від 21.08.2017р., від 08.08.2017р., від 13.10.2017р., від 25.10.2017р. і довідки, яка містяться в матеріалах кримінального провадження (а.с. 47, 48, 51, 52, 53 т. 4) ОСОБА_5 з 1978 року знаходився на обліку в КЗ «ДМП № 1» ДОР на обліку з діагнозом: емоційно-нестійкий розлад особистості, що відповідає діагнозу «психопатія», був знятий з обліку у зв`язку зі зміною місця мешкання. У зв`язку з аварійним станом (затоплення архіву) у КЗ «ДМП № 1» ДОР у 1998 та у 2007 році і зламом архіву 30.06.2017р. його амбулаторна картка була пошкоджена, тому її надати неможливо. В картотеці закладу наявна архівна фішка про перебування ОСОБА_5 на обліку у лікаря-психіатра з 1987 року, працює лікар-психіатр вищої категорії Кунік Н.Л., яка працювала дільничним лікарем-психіатром та особисто здійснювала психіатричний нагляд за ОСОБА_5 .

Згідно з довідкою КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» від 03.03.2017р. № 748, наявної в матеріалах кримінального провадження, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно знаходився на лікуванні у період з 26.01.1993р. по 04.03.1993р., діагноз: ХСМН на соматогенно-несприятливому фоні, гіпертонічна хвороба II ст., імунодефіцит неясної етіології, депресивно-іпохондричний синдром з паронояльними включеннями. 300, знятий з обліку в 2006 році.

В матеріалах кримінального провадження мітяться протоколи допиту ОСОБА_6 від 26.08.2016р. і від 06.11.2017р. у яких вона надавала відповіді на питання слідчого щодо обставин нагляду за ОСОБА_5 .

Указані докази слідчим були зібрані після розгляду справи судом і набрання рішенням суду законної сили (кримінальне провадження розпочато 12.06.2016р., а рішення набрало законної сили 23.06.2015р.).

Разом із тим на показання лікаря-психіатра ОСОБА_6 наявні в матеріалах кримінального провадження (її протоколи допитів від 26.08.2016р. і від 06.11.2017р.) заявниця не вказувала як на нововиявлені обставини.

Наявна у кримінальному провадженні постанова слідчого Комарова Г.А. від 21.08.2019р. про його закриття вказує на відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 384 КК України (завідомо неправдиві показання). Слідчий дійшов висновку, що враховуючи той факт, що ОСОБА_5 перебував на обліку у лікаря - психіатра та згідно показів ОСОБА_17 в яких вона наголошує на тому, що оглядала його і приходила за місцем його мешкання за адресою АДРЕСА_12 , але встановити цей факт або спростувати його неможливо у зв`язку з відсутністю будь-якої документації, яка згідно відповіді з КЗ ДСПЦ ДМР була затоплена і не підлягає відновленню, та стверджувати, що лікар ОСОБА_17 не могла як лікар відвідувати ОСОБА_5 за вказаною адресою, тому що там завжди знаходилися інші особи, які можуть підтверджувати факт перебування там лікаря, що також може не відповідати дійсності, встановити даний факт в рамках кримінального провадження не можливо. Про плутанину у показах свідка ОСОБА_17 на які вказує потерпіла, встановити їх неправдивість не надалось можливим, оскільки мав місце великий проміжок часу від моменту відвідування хворого і судовим засіданням і свідок могла деякі моменти забути або переплутати.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» від 30.03.2012р. №4 завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого судового рішення, як підстави для його перегляду у зв`язку з нововиявленими обставинами (пункт 2 частини другої статті 361 ЦПК) мають існувати на момент ухвалення судового рішення, але про їх недостовірність заявнику не було відомо. Такі нововиявлені обставини мають бути підтверджені вироком суду у кримінальній справі, що набрав законної сили.

У випадках коли відносно особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, провадження у кримінальній справі в силу закону не може бути закінчено постановленням вироку (у зв`язку із закінченням строків давності, внаслідок акта амністії, помилування, недосягнення віку кримінальної відповідальності, у зв`язку зі смертю) на підтвердження наявності вказаних обставин суд може врахувати постанову органів дізнання та досудового слідства, а також постанову суду про закриття кримінальної справи з підстав, зазначених у статті 7-1 Кримінально-процесуального кодексу України, прийнятих за результатами проведеного в порядку кримінального судочинства розслідування за умови визнання їх істотною для справи обставиною відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК (діючого на той час).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 423 діючого ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі.

Підставою для перегляду рішення заявниця зазначила той факт, що на її думку під час кримінального провадження встановлені завідомо неправдиві показання свідка, що призвели до ухвалення незаконного та необгрунтованого рішення. Крім того, вказані нововиявлені обставини підтверджуються матеріалами кримінального провадження довідками відповідями головного лікаря, які не були відомі на час розгляду справи, та самою постановою про закриття кримінального провадження 21.08.2019р.

Слід розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Окрім того, що постановою про закриття кримінального провадження 21.08.2019р. підтверджується, що в діях лікаря ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 384 КК України, вона винесена після ухвалення рішень у справі, і не може бути нововиявленою обставиною в розумінні ч. 2 ст. 423 діючого ЦПК України.

Крім того, суд вважає, що заявниця пропустила 30-денний строк на звернення із заявою, установлений п. 1 ч. 1 ст. 424 ЦПК оскільки жодних доказів того, що вона дізналася про наявність висновку судового експерта Каніщева А.В. від 21.07.2015р. № 7 саме від адвоката Скочко О.А. і це було за 30 днів до звернення до суду із цією заявою не надано. Заявниця вказує, що висновок був надісланий адвокатові листом від 20.08.2019р., а коли він отриманий саме нею - не зазначено.

Досудове розслідування було розпочате 12.03.2016р., заявниця ОСОБА_1 у кримінальному провадженні є потерпілою. Довідка КЗ «ДКПЛ» ДОР №748 від 03.03.2017р., на яку ОСОБА_1 посилається як на нововиявлену обставину, видана на запит слідчого від 08.02.2017р. Як свідчать матеріали кримінального провадження, з того часу і до самого закриття провадження ОСОБА_1 (протягом двох з половиною років до подання заяви) жодного разу не подавала слідчому клопотання про ознайомлення з матеріалами провадження і не отримувала відмову слідчого, не дивлячись на свій статус потерпілої.

За положеннями ч. 3 ст. 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 429 ЦПК України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

На підставі вищевикладеного суд доходить висновку про те, що заявницею не надано доказів існування нововиявлених обставин, які зумовлюють скасування судового рішення і ухвалення нового, у тому числі про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_2 .

Також суд приймає до уваги положення ст.ст. 423, 424 ЦПК України, так як заявницею пропущений строк подання заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами.

Керуючись ст.ст. 141, 260, 261, 274, 279, 429 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2015р. у справі № 201/15537/13-ц про визнання недійсними правочинів, визнання недійсним шлюбу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 200,00 грн. (десять тисяч двісті гривень 00 коп.).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлений 18 листопада 2019 року.

Суддя О.С. Наумова