Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

місто Київ

справа № 461/10165/15-ц

провадження № 61-17836св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: Комунальне підприємство «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2016 року у складі судді Городецької Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Бойко С. М., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

I. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У вересні 2015 року позивачі звернулись із позовом до відповідачів, у подальшому уточненим, у якому просили визнати недостовірними та такими, що не відповідають дійсності, порушують права, свободи, ганьблять честь, гідність та ділову репутацію відомості, опубліковані у газеті « Ратуша » та на офіційному веб-сайті за ІНФОРМАЦІЯ_1 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2»; зобов`язати відповідачів спростувати відомості, поширені у зазначеній статті, шляхом публікації у газеті «Ратуша» та на офіційному веб-сайті спростування про те, що поширена ними інформація щодо причетності до зазначених подій ОСОБА_2 та членів її родини є недостовірною та такою, що порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, не пізніше 15 днів з дня набрання рішенням суду законної сили із попереднім узгодженням тексту спростування; зобов`язати редакцію газети «Ратуша» видалити із офіційного веб-сайту статтю «ІНФОРМАЦІЯ_2»; стягнути із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь позивачів відшкодування моральної шкоди.

Позивачі обґрунтовували заявлені вимоги тим, що у періодичному виданні - газеті «Ратуша» за ІНФОРМАЦІЯ_1 надрукована та розповсюджена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», із зазначенням: «ІНФОРМАЦІЯ_3». Авторами зазначеної статті є редактор газети ОСОБА_4 та журналіст ОСОБА_5 . Крім того, стаття також розміщена в мережі Інтернет на офіційному сайті газети. Позивачі зазначають, що опублікована інформація про обмін житловими помешканнями із застосуванням службового становища ОСОБА_2 не відповідає дійсності, не ґрунтується на фактах. Недостовірні відомості, викладені у статті, принижують честь, гідність і ділову репутацію працівника органів внутрішніх справ ОСОБА_2 та членів її родини, формують негативне уявлення у громадян та у професійному середовищі про позивачів. Журналістське розслідування проведене однобічно, не здобуто доказів причетності ОСОБА_2 та зловживання нею службовим становищем під час здійснення обміну житлових приміщень. Водночас відповідні матеріали службових розслідувань, наданих у розпорядження редакції газети, свідчать про протилежне. 13 грудня 2014 року позивачі звернулися до відповідачів із заявою спростувати недостовірну інформацію, однак їм було відмовлено. Поширенням недостовірної інформації позивачам спричинено значну моральну шкоду, оскільки ускладнене їх активне життя, стосунки у професійній діяльності, з родичами, друзями, сусідами. Вони зазнали додаткових фізичних, моральних та психічних переживань, так як вимушені були надавати документи, пояснення, відриватись від виконання службових обов`язків та звичних занять.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідачі позов не визнали, просили суд відмовити у його задоволенні.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2017 року, у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що викладена у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» інформація в розумінні ЦК України та Закону України

«Про інформацію» не є недостовірною. У діях відповідачів Комунального підприємства «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша»

(далі - Редакція), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, зокрема відсутність такого обов`язкового елементу, як поширення стосовно позивачів недостовірної (неправдивої) інформації; поширена інформація не порушує особисті немайнові права, не завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам та не перешкоджає позивачам повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивачі просили скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що суди не надали належної оцінки наданим позивачами доказам та не перевірили, які саме відомості є дійсними, а які перекрученими і не відповідають дійсності. У статті «ІНФОРМАЦІЯ_2» викладена недостовірна, така, що не відповідає дійсності інформація, яка порушує право на недоторканність особистого життя позивачів. Звертають увагу суду на те, що ОСОБА_2 не була стороною договорів обміну житловими приміщеннями, а обмін був проведений у грудні 2003 року її матір`ю, батьком, сестрою та бабусею із бабусею загубленої дитини ОСОБА_10 (червень 2003 року), яка була єдиним власником житла. Факт вчинення психологічного чи фізичного тиску на ОСОБА_10 з метою обміну помешканнями свого документального підтвердження не знайшов. ОСОБА_10 та її дочка ОСОБА_11 претензій до сім`ї ОСОБА_12 не мають. Таким чином, будь-якого зв`язку між фактом зникнення дитини та обміном житловими приміщеннями з використанням службового становища працівником правоохоронних органів ОСОБА_2 не існувало, жодних допустимих та належних доказів щодо достовірності звинувачень, викладених у статті «ІНФОРМАЦІЯ_2», відповідачі не надали.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Треті особи надали суду відзив на касаційну скаргу, відповідно до якого просили залишити її без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 12 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітня 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у періодичному виданні - газеті «Ратуша» за ІНФОРМАЦІЯ_1 надрукована стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», співавторами якої є відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Зазначена стаття містить інформацію про те, що «у 2002 році було загублено дворічну дівчинку та оголошено її у розшук. У 2002 році ОСОБА_2 працювала у відділі по роботі з неповнолітніми і саме до неї мати та бабуся зниклої дитини звернулися за допомогою. На наступний рік після знайомства з родиною зниклої дівчинки, у 2003 році батьки ОСОБА_2 здійснили обмін належної їм квартири у місті Жовква Львівської області на житловий будинок у місті Львові, який належав родичам загубленої дитини. У 2002 році дитину під час впізнання свідомо не впізнали та лише у 2006 році дитину знято з обліку розшукуваних, коли мати з бабусею «раптом вирішили її впізнати», проте ця обставина не завадила виписати зниклу дитини зі Львова та прописати в ОСОБА_13 ».

Висвітлена інформація базувалася та відповідала офіційним листам та відповідям компетентних органів, зокрема Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУ МВС України у Львівській області), Управління кримінальної міліції у справах дітей Міністерства внутрішніх справ України, а також іншим долученим до матеріалів справи доказам, у тому числі аудіозаписом інтерв`ю з матір`ю загубленої дитини, матеріалами із кримінальної справи щодо факту зникнення дитини, зокрема:

- інформація, висвітлена у другому абзаці статті, підтверджується листом ГУ МВС України у Львівській області від 15 серпня 2014 року № 17/С-3/з, листом Управління кримінальної міліції у справах дітей Міністерства внутрішніх справ від 23 серпня 2014 року № 58/3-1068;

- інформація, висвітлена у третьому абзаці статті, підтверджується листом ГУ МВС України у Львівській області від 15 серпня 2014 року № 17/С-3/з;

- інформацію, висвітлену у четвертому абзаці статті, взято з публікації на сайті МВС України у Львівській області. Звідси ж взято фото позивача ОСОБА_2 ;

- інформація, висвітлена у п`ятому абзаці статті, підтверджується листом ГУ МВС України у Львівській області від 15 серпня 2014 року № 17/С-3/з;

- інформація, висвітлена у шостому абзаці статті, підтверджується листом ГУ МВС України у Львівській області від 30 травня 2014 року № 17/С-1/зі;

- інформація, висвітлена у сьомому абзаці статті, надана третьою особою ОСОБА_8 ;

- інформація, висвітлена у восьмому абзаці статті, надана третьою особою ОСОБА_8 ;

- інформація, висвітлена у дев`ятому абзаці статті, надана ОСОБА_14 (матір`ю загубленої дитини) під час інтерв`ю, що підтверджується аудіозаписом інтерв`ю;

- інформація, висвітлена у десятому - тринадцятому абзацах статті, надана третьою особою ОСОБА_8 та третьою особою ОСОБА_6 під час інтерв`ю;

- інформація, висвітлена у чотирнадцятому абзаці статті, надана ОСОБА_14 під час інтерв`ю;

- інформація, висвітлена в абзацах п`ятнадцятому та шістнадцятому статті, надана ОСОБА_16 в інтерв`ю;

- інформація, висвітлена у сімнадцятому абзаці статті, підтверджується листом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 30 травня 2014 року № 17/С-1/зі;

- інформація, висвітлена у вісімнадцятому абзаці статті, підтверджується листом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області 15 серпня 2014 року № 17/С-3/з;

- інформація, висвітлена у дев`ятнадцятому абзаці статті, підтверджується ГУ МВС України у Львівській області 15серпня 2014 року № 17/С-3/з та листом служби у справах дітей Львівської обласної державної адміністрації від 26 травня 2014 року № 564/4;

- інформація, висвітлена у двадцятому - двадцять другому абзацах статті, підтверджується листом ГУ МВС України у Львівській області від 15 серпня 2014 року № 17/С-3/з, та від 30 травня 2014 року № 17/С-1/зі, інтерв`ю із ОСОБА_16 , у тому числі довідкою про те, що малолітніх осіб ОСОБА_17 (2000 р.н.) та ОСОБА_18 (2002 р.н.) знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у 2004-му році;

- інформація, висвітлена у двадцять третьому абзаці статті, є суб`єктивними судженнями та логічними припущеннями авторів статті як підсумок.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom» від 26 листопада 1991 року № 13585/88). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (пункт 46 рішення у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» заява від 15 липня 2010 року № 16695/04).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що журналіст має на вільне одержання, використання, поширення (публікацію) та зберігання інформації.

Реалізуючи наведене право, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , діючи як представники засобу масової інформації, враховуючи суспільний інтерес, неодноразово звертались до правоохоронних органів з метою отримання інформації щодо обставин зникнення ОСОБА_19 .

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.

Під час ухвалення оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що поширена інформація стосовно позивачів отримана з офіційних джерел у відповідях уповноважених органів на інформаційні запити, отже підстави визнати інформацію недостовірною та що поширена інформація порушує особисті немайнові права, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, відсутні.

Окрім цього, відповідно до положень пунктів 2, 3 частини першої статті 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: вони містяться у відповіді на запит на інформацію, поданий відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», або у відповіді на звернення, подане відповідно до Закону України «Про звернення громадян»; вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб`єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб.

Таким чином, з огляду на те, що судами встановлено, що поширену у статті інформацію отримано відповідачами з відповідей на відповідні запити до державних органів, Верховний Суд погоджується з висновками судів про відсутність підстав для задоволення позову.

При цьому інформація, отримана під час інтерв`ю з третіми особами, не носить стверджувального характеру щодо позивачів, як і не містить відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян, порушують їхні права і законні інтереси.

Доводи касаційної скарги у цілому зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, з урахуванням усталеної практики ЄСПЛ, Верховний Суд погоджується із висновком судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко