22-ц/804/2709/19

Номер провадження 22-ц/804/2709/19
Головуючий у 1-й інстанції Чумак С.Ю.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

13 листопада 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Биліни Т.І.

суддів Лопатіної М.Ю., Принцевської В.П.

за участю секретаря Сидельнікової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні копії матеріалів справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2010 року у справі за заявою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договорами кредиту, -

в с т а н о в и в :

Позивач ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами та надав заяву про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу виїзд за кордон України до закінчення провадження у справі, а у випадку задоволення позовних вимог до повного виконання рішення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2010 року заяву про забезпечення позову задоволено, громадянці України ОСОБА_1 тимчасово заборонено виїзд за кордон України..

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 вересня 2010 року позов ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» суму заборгованості за договором кредиту від 03.08.2017 року №32Б/07-05 в розмірі 9944,47грн., за договором кредиту від 02.07.2008 року №239Б/08-05 в розмірі 7208,67грн. Вирішено питання щодо судового збору.

Постановляючи ухвалу про тимчасову заборонену громадянці України ОСОБА_1 виїзд за кордон України, суд першої інстанції виходив з того, що неприйняття заходів щодо забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду, оскільки відповідачка може виїхати за межі України на постійне місце проживання.

Не погодившись з ухвалою суду від 03 вересня 2010 року, відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просила її скасувати та відмовити в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом обмеження її у праві виїзду за межі України до виконання кредитних зобов`язань.

Апеляційна скарга мотивована тим, що серед видів забезпечення позову, визначених в ст. 152 ЦПК України (в редакції на момент постановлення ухвали), такого забезпечення, як тимчасове обмеження особи у праві виїзду за межі України, не передбачено. Тому, враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151-153 ЦПК України, застосувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, вважає, що суд першої інстанції не міг застосувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов`язань, оскільки вказане порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією України, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом. Суд першої інстанції, приймаючи процесуальне рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон на стадії розгляду справи в порядку забезпечення позову, не зважив, що нею частково здійснювались погашення боргу, що не заперечувалось позивачем у справі. Оскаржувана ухвала суду не вмотивована будь-якими обставинами, які вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому зробити неможливим виконання рішення суду. Отже, оскаржувана ухвала є такою, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, передбаченими ст.163 ЦПК України (в редакції, що діяла станом на дату винесення оскаржуваної ухвали).

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити, ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову шляхом обмеження її у праві виїзду за межі України до виконання кредитних зобов`язань.

У судове засідання апеляційного суду представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи попереджений належним чином підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення..

Зважаючи на положення ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У законодавстві України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 ЦК України (в редакції на момент постановлення оскаржуваної ухвали) відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Положеннями статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» у редакції, чинній на момент звернення до суду з заявою та розгляду справи судом першої інстанції, встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках: якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (пункт 2 частини першої); якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань (пункт 5 частини першої); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (пункт 8 частини першої).

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що згаданий Закон передбачає декілька підстав та умов, за яких можливе обмеження права громадянина України на виїзд за кордон, при цьому не передбачена необхідність наявності одночасно всіх підстав, вони є окремими та самостійними. Зокрема, пункт 2 частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає три окремих випадки обмеження громадянина України у виїзді за кордон, а саме: до виконання зобов`язань; до розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках; до забезпечення зобов`язань заставою.

Аналіз статей 151-153 ЦПК України 2004 року дає підстави для висновку, що процесуальним законом не було передбачено такого заходу забезпечення позову, як тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон. При цьому, у статті 16 ЦК України також не передбачено такого способу захисту цивільних прав.

За своїм змістом словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконаних зобов`язань, а за наявності факту ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належало з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Порядок виконання рішень судів та рішень інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII).

Пункт 19 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII встановлює, що державний виконавець в процесі здійснення виконавчого провадження має право, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Аналізуючи положення статті 441 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями статті 6 Закону № 3857-XII та положеннями Закону № 1404-VIII, слід дійти висновку, що підставою для встановлення особі тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є встановлення судом, який розглядає подання державного виконавця, факту умисного ухилення боржника від виконання своїх майнових зобов`язань перед стягувачем. Тобто, якщо боржник, який має можливість, свідомо ухиляється від покладеного на нього судом обов`язку.

Наведених норм права суд першої інстанцій не врахував та, задовольнивши заяву, погодився з можливістю тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон у зв`язку з наявністю невиконаних договірних зобов`язань за наявності кредитних зобов`язань. Судом першої інстанції не досліджувалось питання фактичного розміру заборгованості, поведінки відповідача у договірних відносинах з банком тощо, рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором на момент розгляду справи не було ухвалено.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог процесуального закону, суддею порушено порядок встановлений для його вирішення, тому ухвала підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Повний текст постанови виготовлено 13 листопада 2019 року.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 вересня 2010 року скасувати.

Відмовити в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 виїзду за кордон.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: М.Ю. Лопатіна

В.П. Принцевська