Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 522/30409/13-ц

провадження № 61-23317св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С.Ю., Петрова Є.В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 рокуу складі головуючого судді Загороднюк В.І. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2017 року у складі суддів: Ступакова О.А., Варикаші О.Д., Станкевича В.А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 червня 2006 року у розмірі 2 203 846, 79 грн та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн.

Позов мотивовано тим, що 15 червня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір за № 0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 235618 швейцарських франків з розрахунку 8,99 % річних на строк до 16 червня 2017 року.

Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечується порукою відповідно до укладеного договору поруки № 18466 від 16 червня 2006р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , згідно з яким поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 0 від 15 червня 2006 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору за № 0 від 15 червня 2006 року.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами своїх зобов`язань станом на 15 жовтня 2013 рік утворилася заборгованість в загальному розмірі 2 203 846грн 79коп., яку банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь банку та судові витрати в пропорційному порядку в розмірі 3441грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено: стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 0 від 15 червня 2006 року в загальному розмірі 2203846,79 грн. та судові витрати в рівних частках.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання зобов`язання про сплату кредиту є підставою для стягнення з відповідачів у солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій 25 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з Приморського районного суду м. Одеси вищезазначену цивільну справу № 522/30409/13-ц.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої та апеляційної інстанції не встановлені всі фактичні обставин справи, а саме, що ПАТ «Дельта Банк» має право вимагати стягнення заборгованості лише за договором, який зазначений в Додатку №1 до Договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 08 грудня 2011 року. Проте представник Банку надав Витяг з додатку 1, за яким було передано права вимоги за кредитним договором №0 від 16 червня 2015 року, а не за договором про надання споживчого кредиту від 15 червня 2015 року, який міститься в матеріалах справи. Крім того, існує невідповідності у розмірі заборгованості, яку надав Банк і яка була виплачена відповідачами. А саме, що сума заборгованості не може становити 250719,28 швейцарських франків.

В касаційній скарзі скаржник посилаються на те , що договір поруки з ОСОБА_2 є припиненим відповідно до вимог частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України з наступних підстав.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 15 червня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 0, відповідно до якого ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 235618 швейцарських франків, що дорівнює 963539,32грн. за курсом НБУ на день укладення кредитного договору, строком з 16 червня 2006 року по 16 червня 2017 року зі сплатою 8,99% річних.

16 червня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно умов якого ОСОБА_2 виступила поручителем ОСОБА_1 за кредитним договором № 0 від 15 червня 2006 року.

Як встановлено, за пунктом 1.4. договору поруки встановлена солідарна відповідальність поручителя і позичальника.

Як встановлено апеляційним судом, згідно пунктом 1.2. Кредитного договору від 15 червня 2006 року строк дії кредитного договору закінчується 16 червня 2017 року, а відповідно до вимог п.3.2 Договору поруки від 16 червня 2006 року порука припиняється з припиненням всіх зобов`язань позичальника по кредитному договору, тобто договір поруки припиняє свою дію з настанням строку виконання основного зобов`язання 16 червня 2017 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого первісний Кредитор передав (відступив), а новий прийняв право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за договором № 0 про надання споживчого кредиту, укладеним 16 червня 2006 року (дата 16 червня 2006 року є опискою, вірно 15 червня 2006 року) між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 . Відповідно до Договору купівлі-продажу, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» набуло прав кредитора відносно ОСОБА_1 .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у договорі купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, було помилково вказано дату укладання кредитного договору 16 червня 2006 року заміст 15 червня 2006 року, оскільки в даному договорі чітко вказано номер кредитного договору, якій був укладений між сторонами, а саме № 0.

Згідно акту прийому-передачі документації від 09 лютого 2012 року за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 08 грудня 2011 року до ПАТ «Дельта банк» від ПАТ «УкрСиббанк» перейшло право вимоги за кредитним договором № 0 від 15 червня 2006 року.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 не заперечує укладання з ПАТ «УкрСиббанк» кредитного договору від 15 червня 2006 року за №0.

Як встановлено судами, ОСОБА_1 не виконувала своїх зобов`язань перед Банком, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 15 жовтня 2013 року становить 250719,28 швейцарських франків, що за курсом НБУ складає 2203846,79 грн., яка складається з: тіла кредиту у розмірі 191064 швейцарських франків, що за курсом НБУ складає 1679471,09грн.;відсотків у розмірі 59655,28 швейцарських франків, що за курсом НБУ складає 524375,69 грн. (том 1 а.с.29).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 638 Цивільного кодексу України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Крім того, у відповідності до статті 512 Цивільного кодексу України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Така заміна здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 Цивільного кодексу України).

Перехід права вимоги в такому порядку не вимагав згоди боржника. Тому доводи касаційної скарги про те, що позивач не має права заявляти вимогу до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості, є необґрунтованими та спростовані апеляційним судом.

Таким, чином, суд першої та апеляційної інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши договори, прийшли до вірного висновку про те, що ОСОБА_1 не виконувала своїх зобов`язань перед Банком, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 15 жовтня 2013 року, що становить 250719,28 швейцарських франків, що за курсом НБУ складає 2203846,79 грн., яка складається з:тіла кредиту у розмірі 191064 швейцарських франків, що за курсом НБУ складає 1679471,09грн.;відсотків у розмірі 59655,28 швейцарських франків, що за курсом НБУ складає 524375,69 грн.

А тому, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції, що невиконання зобов`язання про сплату кредиту є підставою для стягнення з відповідачів у солідарному порядку суми заборгованості за кредитним договором. Такий висновок суду першої та апеляційної інстанції відповідає фактичним обставинам та ґрунтується на законі.

Щодо невідповідності розміру заборгованості та посилання в касаційній скарзі на те, що сума заборгованості не може становити 250719,28 швейцарських франків, оскільки за період з 15 травня 2006 року по 10 вересня 2008 року за кредитним договором ОСОБА_1 сплатила 165434,39 швейцарських франків, тому залишок заборгованості на думку скаржників становить 70183,61 швейцарських франків (235618 шв.фр.-165434,39шв.ф.= 70183,61шв.ф.), спростовані апеляційним судом та було надано правову оцінку.

А саме, апеляційний суд вірно виходив з того, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору отримала кредит у розмірі 235618 швейцарських франків та за користування кредитними коштами вона зобов`язалась сплачувати проценти у розмірі 8,99% річних.

Таким чином, сума 235618 швейцарських франків це тільки тіло кредиту, без врахування відсотків, комісій та інших штрафних санкцій. А сплачені ОСОБА_1 165434,39 швейцарських франків зі 15 травня 2006 року по 10 вересня 2008 року були розподілені згідно умов кредитного договору на погашення як тіла кредиту, так і відсотків за користування кредитними коштами.

Безпідставними є доводи в касаційній скарзі про те, що договір поруки з ОСОБА_2 є припиненим відповідно до вимог частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України з наступних підстав.

Оскільки, відповідно до частини четвертої статті 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як було встановлено та досліджено судом першої та апеляційної інстанції, що 24 жовтня 2012 року банк направив ОСОБА_2 лист досудову вимогу про наявну станом на 17 жовтня 2012 року прострочену (поточну) заборгованість у сумі 105794,46 швейцарських франків, а не про дострокове повернення кредиту (а.с.31 том 1).

За вище наведених обставин Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суд першої та апеляційної інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування судового рішення - відсутні, доводи касаційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої та апеляційної інстанції.

Інші аргументі касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 рокута ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С.Ю. Мартєв

Є. В. Петров