КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна, набутого за час спільного проживання однією сім`єю,

в с т а н о в и в:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна, набутого за час спільного проживання однією сім`єю.

На обґрунтування позову зазначено, що сторони із середини 2002 року по кінець травня 2014 року проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. 23 травня 2005 року ними було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . За умовами договору купівлі-продажу 2/3 частини даної квартири належить позивачу, а 1/3 частини - відповідачу. У лютому 2006 року мати позивача - ОСОБА_3 , подарувала останній 31 000 дол. США, які набула від продажу власної квартири. Зазначені грошові кошти позивач передала відповідачу для розміщення на вкладних (депозитних) рахунках з метою отримання прибутку, оскільки він не працював, а сім`ї потрібен був стабільний дохід. Факт розпорядження відповідача грошовими коштами, які є спільною сумісною власністю, на власні потреби, підтверджується копіями виписок по рахункам та банківськими квитанціями. Після припинення стосунків між сторонами, відповідач відмовляється повернути позивачу 1/2 частину зазначених коштів та визнавати їх особистою власністю останньої, а тому позивач вимушена була звернутись до суду.

Посилаючись на викладене та з урахуванням збільшених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1 червня 2002 року по 31 травня 2014 року, визнати за нею право власності на грошові кошти у розмірі 1 185 815,86 грн та стягнути їх з відповідача на її користь, а також понесені судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 березня 2019 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу як дружина та чоловік з 1 січня 2004 року по 31 травня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 551,20 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на грошові кошти та їх стягнення, позивач, через свого представника - адвоката Юрченка Ю.Б., подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначено, що грошові кошти, які є предметом поділу, дорівнюють розміру 1/2 частини від загальної суми та є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набуті за час їхнього спільного проживання однією сім`єю. Підтвердженням цього є досліджені в судовому засіданні докази, а саме платіжні картки та отримана судом інформація від банківських установ, згідно яких на рахунках у фінансових установах за відповідачем обліковувалися грошові кошти на загальну суму 2 371 631,72 грн, а рахунки були відкриті на його ім`я у період часу з 2006 року по 2014 рік (включно), тобто грошові кошти (майно) було розміщено на вказаних вище рахунках під час проживання сторін однією сім`єю. Зазначеними коштами ОСОБА_4 розпоряджається на власний розсуд та витрачає їх на власні потреби. Однак в оскаржуваному рішенні не міститься взагалі ніякої оцінки факту наявності грошових коштів, їх витрачання відповідачем та про наслідки наявності такого витрачання. Докази наявності грошових коштів свідомо проігноровані судом, жодної оцінки та мотиву, на підставі яких суд дійшов висновку про їх відхилення рішення не містить.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже, відповідно до наведеної норми процесуального закону рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на грошові кошти та їх стягнення.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 1 червня 2002 року по 31 травня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

23 травня 2005 року сторонами було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , за умовами якого 2/3 частини даної квартири належить позивачу, а 1/3 частини - відповідачу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року, у справі № 761/19889/14-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на грошові кошти, стягнення грошових коштів залишено без задоволення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що у лютому 2006 року її мати - ОСОБА_3 подарувала їй 31 000 дол. США, які набула від продажу власної квартири. Зазначені грошові кошти позивач передала відповідачу для розміщення їх на вкладних (депозитних) рахунках з метою отримання прибутку, оскільки він не працював, а сім`ї потрібен був стабільний дохід, на підтвердження чого надала копії виписок по рахункам, додатково зазначивши, що факт розпорядження відповідача грошовими коштами, які є спільною сумісною власністю на власні потреби, підтверджується квитанцією ПАТ «КБ «Хрещатик» № БР24_195578 від 24 червня 2015 року та квитанцією ПАТ «Платинум Банк» № 366038066 від 19 червня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ведення спільного господарства, побуту та бюджету, проте позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на грошові кошти у розмірі 1 185 815,86 грн та стягнення їх з відповідача не можуть бути задоволенні, оскільки докази того, що грошові кошти є особистою власністю позивача відсутні, а її посилання на те, що відповідач користувався спільними грошовими коштами на власний розсуд та не бажає віддавати їх не свідчить про те, що ці кошти не були використані на потреби сім`ї, так як на той час сторони проживали як подружжя без реєстрації шлюбу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Разом з тим, згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За змістом положень статті 74 СК України, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Таким чином, виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Крім того, згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Для вирішення питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

При вирішенні спору суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання позивача про отримання нею грошових коштів у розмірі 31 000 дол. США від своєї матері ОСОБА_3 за договором дарування, оскільки зазначений договір дарування валютних цінностей є нікчемним відповідно до вимог частини п`ятої статті 719 ЦК України з огляду на те, що не укладений в письмовій формі, а також є нотаріально не посвідченим.

Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина першої статті 220 ЦК України).

Таким чином договір дарування, на який посилається ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог, є нікчемним з моменту його укладення, а тому не є підставою виникнення будь-яких прав та обов`язків сторін договору та інших осіб.

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що грошові кошти у розмірі 31 000 дол. США або їх еквівалент у національній валюті - гривні були передані нею відповідачу, а сам факт укладання відповідачем з банківськими установами договорів про відкриття рахунків та обслуговування платіжних карток не дає підстав для висновку про отримання відповідачем від позивача грошових коштів у зазначеному розмірі або що на ці кошти поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя.

Отже, виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, оцінивши належним чином подані сторонами докази та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилалась позивач в обґрунтування своїх вимог, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження того, що джерелом набуття спірних коштів були її особисті грошові кошти, подаровані матір'ю, не надано.

До аналогічних висновків дійшли також суди, залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на грошові кошти, стягнення грошових коштів у справі № 761/19889/14-ц.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Такі обставини є преюдиціальними фактами, їх преюдиціальність заснована на юридичному механізмі набрання судовим рішення законної сили, відповідно до якого виникає заборона оспорювати в іншому процесі встановлені у цьому рішенні факти.

При цьому вказана позивачем сума коштів не відповідає сумам у виписках з банків, а в матеріалах справи відсутні докази того, що ці кошти не були використані на потреби сім`ї, оскільки на той час сторони ще проживали як подружжя.

Колегія суддів враховує, що тлумачення статті 60 СК України свідчить про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Із урахуванням встановленого судом першої інстанції факту проживання сторін однією сім`єю без шлюбу протягом певного періоду часу, який не оскаржується в апеляційному порядку, з метою повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи, що мають значення для справи,колегією суддів було оголошено перерву в судовому засідання для надання можливості позивачу та її представнику подати до апеляційного суду розрахунок грошових коштів, які обліковувалися на рахунках відповідача, відкритих у період часу їх спільного поживання як дружини і чоловіка, а саме з 1 січня 2004 року по 31 травня 2014 року з одночасним зазначенням залишку коштів на день фактичного припинення подружніх відносин.

Проте, представник ОСОБА_1 - адвокат Юрченко Ю.Б. надав апеляційному суду розрахунок грошових коштів, який за своїм змістом є аналогічним тому розрахунку, що міститься в заяві про збільшення позовних вимог, а саме представник зазначив, що згідно банківських виписок по депозитних рахунках за ОСОБА_2 у період часу з 1 червня 2002 року по 31 травня 2014 року та з 1 червня 2014 року по 2 червня 2015 року обліковувалися грошові кошти у загальному розмірі 2 371 631,72 грн, на половину з яких (1 185 815,86 грн) і претендує позивач.

Такий підхід до вирішення спору, на переконання колегії суддів, є необгрунтованим та таким, що не відповідає положенню статті 60 СК України, оскільки позивач бажає стягнути з відповідача виключно половину усіх коштів, які акумулювалися та витрачалися з рахунків відповідача у період їх фактичних шлюбних відносин, тобто позивач ставить питання стягнення коштів, які вже витрачені на потреби та в інтересах сім`ї.

При цьому під час апеляційного провадження у справі будь-яких клопотань, у тому числі щодо витребування доказів або призначення судової економічної експертизи сторони не заявляли, а суд не вправі збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи (частина сьома статті 81 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України).

Правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49 ЦПК України).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

За таких обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів зробила висновок про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на грошові кошти у розмірі 1 185 815,86 грн та їх стягнення з відповідача в примусовому порядку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, то новий розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній