Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 637/437/16-ц

провадження № 61-15127св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Селянське фермерське господарство «Золотий колос»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Селянського фермерського господарства «Золотий колос» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Гуцал Л. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У квітні 2016 року Селянське фермерське господарство «Золотий колос» (далі - СФГ «Золотий колос», Господарство) звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 , третя особа - Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції Харківської області (далі - Відділ ДВС Шевченківського РУЮ), про стягнення грошової суми, посилаючись на те, що рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 15 листопада 2010 року з відповідача на користь Господарства було стягнуто 59 077,90 грн на відшкодування збитків, завданих незаконним захопленням земельної ділянки, та 701,77 грн судових витрат. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2011 року, вказане рішення місцевого суду змінено шляхом зменшення розміру стягнутих грошових коштів до 54 172,90 грн, а судових витрат - до 661,73 грн. Відділом ДВС Шевченківського РУЮ рішення було виконане частково, а саме було стягнуто з боржника лише 4 686,96 грн. Від сплати решти грошових коштів у розмірі 49 485,94 грн відповідач ухиляється. Враховуючи викладене, СФГ «Золотий колос» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь інфляційні втрати в розмірі 37 839,29 грн та три проценти річних - в розмірі 8 489,07 грн на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року у складі судді Тордія Е. Н., з урахуванням ухвали цього суду від 12 грудня 2016 року про виправлення описки, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь СФГ «Золотий Колос» грошові кошти в розмірі 46 328,36 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України (стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення виконання зобов`язання та трьох процентів річних від простроченої суми).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 30 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2017 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що правовідносини з приводу виконання рішення суду врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватися правові норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У травні 2017 року СФГ «Золотий Колос» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року, а рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 625 ЦК України, оскільки обов`язок відповідача сплатити грошові кошти виник з рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 15 листопада 2010 року, яке було змінене рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2011 року.

Вказана стаття поширюється як на договірні, так і на недоговірні зобов`язання.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду Харківської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 березня 2018 року справу № 637/437/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 15 листопада 2010 року з ОСОБА_1 на користь СФГ «Золотий колос» було стягнуто 59 077,90 грн на відшкодування збитків, завданих незаконним захопленням земельної ділянки, та 701,77 грн судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2011 року, рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 15 листопада 2010 року змінено шляхом зменшення розміру стягнутих з ОСОБА_1 на користь СФГ «Золотий колос» збитків до 54 172,90 грн, а судових витрат - до 661,73 грн.

Під час примусового виконання вказаного рішення відповідач сплатив лише 4 686,96 грн, що не заперечувалося сторонами.

Предметом позову в цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат, завданих позивачу внаслідок невиконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною п`ятою статті 11 ЦК України передбачається виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду. Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов`язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, врахувавши вимоги вищенаведених правових норм, правильно виходив з того, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, суд дійшов обґрунтовано висновку про те, що з ОСОБА_1 на користь СФГ «Золотий Колос» підлягають стягненню інфляційні втрати за весь час прострочення виконання зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми.

Заперечень проти правильності зроблених позивачем арифметичних розрахунків відповідач не надав.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, тобто фактично необґрунтовано переоцінив докази, які були оцінені судом першої інстанції з дотриманням вимог закону та з урахуванням обставин, на які посилалися сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, неправильно застосував норми матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, у зв`язку з чим скасував законне й обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

У зв`язку із скасуванням рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню також і додаткове рішення цього суду від 30 листопада 2016 року про вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги СФГ «Золотий колос» сплатило 1 653,60 грн, які підлягають стягненню з відповідача на корить позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Селянського фермерського господарства «Золотий колос» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року та додаткове рішення цього суду від 14 червня 2017 року скасувати, а рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 30 листопада 2016 року, з урахуванням ухвали цього суду від 12 грудня 2016 року про виправлення описки, залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Селянського фермерського господарства «Золотий колос» 1 653 (одну тисячу шістсот п`ятдесят три) грн 60 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов