Справа № 450/666/18 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О.
Провадження № 22-ц/811/3007/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Фейір К.О.

з участю: відповідача ОСОБА_1.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житла,-

в с т а н о в и в :

05.03.2018 року ПАТ «Універсал Банк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та просить ухвалити рішення про виселення без надання іншого житла ОСОБА_2 , а також всіх інших осіб, які будуть встановлені під час судового розгляду, з квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ПАТ «Універсал Банк» та відповідачем ОСОБА_2 31.03.2008 року укладений кредитний договір №058-2008-979, в забезпечення виконання зобов`язань за яким в той же день укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_2 передала в іпотеку позивачу квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_2 не виконувала умов договору, рішенням суду від 17.03.2016 р. з неї та інших осіб солідарно стягнуто заборгованість в розмірі 96 289,12 дол. США, та в ході проведення виконавчих дій з примусового виконання даного рішення суду, відділом ДВС предмет іпотеки було передано на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів. Оскільки торги не відбулися, новим власником квартири АДРЕСА_2 став ПАТ «Універсал Банк» шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, що підтверджується Свідоцтвом про придбання майна від 27.07.2017р., посвідченим нотаріусом.

Право відповідача на користування квартирою припинилося одночасно з припинення права власності на дану квартиру, яка була придбана за рахунок наданих банком кредитних коштів, тому, посилаючись на норми ч.2 ст.109 ЖК України, просить виселити зазначених осіб без надання іншого житла, оскільки такі ігнорують вимогу банку про добровільне звільнення житла.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Виселено без надання іншого житла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з квартири АДРЕСА_1 ).

Стягнуто з ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», , юридична адреса: 04114, м.Київ, вул.Автозаводська,буд.59/19, 1762,00 грн.( одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні 00 коп). судових витрат, понесених при сплаті судового збору.

Рішення оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу, що підставою позову є те, що відповідач фактично проживає у відповідній квартирі, однак позивач не довів цієї обставини та не подав суду жодного доказу. Актами, які містяться в матеріалах справи не стверджується факт проживання відповідача у квартирі. Вважає безпідставним застосування судом ЗУ «Про іпотеку», оскільки відсутні рішення суду, виконавчий напис нотаріуса про задоволення вимог іпотекодержателя згідно з договором. До звернення з позовом банком не було надіслано жодної вимоги про виселення, а тому підстав для задоволення позову у суду не було. Звертає увагу, що суд взяв до уваги неналежні та недопустимі докази, зокрема акт від 15.11.2015 року, який складений неуповноваженими особами, такий акт не був надісланий відповідачу. Крім цього, судом було допущено ряд процесуальних порушень, зокрема безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_4 та в задоволенні клопотання про зупинення провадження до набрання законної сили рішенням у справі №450/142/18 про визнання електронних торгів недійсними, а також багато інших порушень. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено такі обставини.

31 березня 2008 року між позивачем ПАТ «Універсал Банк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір №058-2008-979, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 85 000,00 дол. США на термін до 2037 року, з цільовим призначенням кредиту - на придбання квартири АДРЕСА_1 . Відповідач зобов`язувалась повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами та інші платежі в строк та в порядку, встановлені кредитним договором.

31.03.2008 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу посвідчено договір купівлі-продажу квартири за реєстровим №533, відповідно до якого ОСОБА_2 . придбала у власність трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Для забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за вищевказаним кредитним договором, між банком та відповідачем ОСОБА_2 31.03.2008 року укладено Договір іпотеки.

Згідно із п.п. 1.1., договору іпотеки відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу за реєстровим №533.

Відповідно до п. 4.2 договору іпотеки звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

У період дії кредитного договору відповідач ОСОБА_2 не виконувала його умов, у зв`язку з чим 17.03.2016 р. Апеляційний суд Львівської області ухвалив рішення, яким солідарно стягнуто з ОСОБА_2 та поручителів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 заборгованість за кредитним договором у розмірі 96 289,12 доларів США.

Вимога щодо погашення заборгованості виконана не була, у зв`язку з чим відділом ДВС предмет іпотеки було передано на реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів та, відповідно до ст.61 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.49 ЗУ «Про іпотеку», з 27.07.2017р. власником квартири АДРЕСА_1 став ПАТ «Універсал Банк», що підтверджується Свідоцтвом, виданим 27.07.2017р. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Оліфер Р.В. та зареєстрував право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Частково задовольняючи позовні вимоги про виселення без надання іншого житла, суд першої інстанції виходив з умов укладених між сторонами договорів й встановлених обставин справи, а саме: те, що іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, й те, що факт звернення стягнення на предмет іпотеки - жиле приміщення відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» є підставою для виселення мешканців цього приміщення, а також ту обставину що позивачу чиняться перешкоди у користуванні його власністю і він немає доступу до такої .

Колегія суддів апеляційного суду цілком погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому ст. 40 Закону України «Про іпотеку», якою визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Згідно положень ч.2 статті 109 Житлового кодексу України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено у рішенні суду.

Порядок виселення із займаного жилого приміщення прописаний ч.3 статті 109 Житлового кодексу України, яка регулює порядок виселення громадян із жилого приміщення, переданого в іпотеку, у разі звернення стягнення на таке жиле приміщення.

20 серпня 2018 року ПАТ «Універсал Банк» на адресу відповідача ОСОБА_2 направлено повідомлення про необхідність добровільно звільнити квартиру АДРЕСА_1 у строк до 31.08.2018 року. Дані повідомлення було направлено ОСОБА_2 на усі відомі її адреси (у с. Оброшино та с. Лапаївку).

Таким чином, згідно наявних у справі письмових доказів вбачається, що позивачем виконано вимоги ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та направлено письмову вимогу про зобов`язання звільнити квартиру АДРЕСА_1 протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Крім того,в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 квітня 2017 р. у справі N 6-3057цс16 висловлено правову позицію, що за змістом ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР), ч. ч. 1, 2 ст. 39, ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України від 5 червня 2003 р. N 898-IV "Про іпотеку" (далі - Закон України "Про іпотеку") вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку". З урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Враховуючи те, що спірна квартира перебуває в іпотеці ПАТ «Універсал Банк» на підставі відповідного договору іпотеки від 31 березня 2008 року та придбана за рахунок кредиту, забезпеченого передачею в іпотеку спірної квартири, а також те, що з 27.07.2017 року власником квартири став ПАТ «Універсал Банк», правильним є висновок суду про обґрунтованість вимоги позивача про виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що позивачем не доведено факту її проживання у спірній квартирі, оскільки даючи пояснення по справі ОСОБА_2 не заперечила того факту, що вона використовує спірну квартиру, там знаходяться її речі. Апелянт не представила суду належних доказів того, що вона не користується квартирою та проживає за іншою адресою.

Також не можуть братися до уваги покликання апеляційної скарги на неналежність та недопустимість доказу, зокрема акту від 15.11.2015 року про відсутність доступу до житлового приміщення, оскільки форма складання акту не регламентована і даний акт було складено з урахуванням фактичних обставин та повноважень представників банку.

Висновки суду достатньо мотивовані, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

За статтею 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови в порядку передбаченому ст.ст.389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 09 вересня 2019 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В.Савуляк