Справа № 307/2518/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Готри Т. Ю.,

суддів Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря судових засідань Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Бондар Еріки Шандорівни про визнання заповіту недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Гринюк Ганна Василівна , на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 січня 2019 року, повний текст рішення складено 25.01.2019, ухвалене суддею Бобрушко В.І.,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. і просила визнати недійсним заповіт від 26 жовтня 2015 року зареєстровим за номером №4219 від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

Свої вимоги обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_4 , яка проживала в АДРЕСА_1 . Після її смерті залишилося спадкове майно, а саме Ѕ частина житлового будинку по АДРЕСА_1, що значиться як №18 /2, а інша частина будинку № 18/1 по ј частині належить їй та її матері ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25 травня 2015 року та успадкованого ними після смерті її батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті батька їхня бабуся ОСОБА_4 відмовилася від своєї частки в спадщині на її та її матері користь і вони отримали відповідні правовстановлюючі документи.

Однак, в кінці 2015 року стосунки між її матір`ю та бабусею погіршилися, на її думку ця причина крилася в тому, що бабуся прийняла в свою частину будинку проживати відповідачку ОСОБА_2 з сім`єю, яка створила між рідними таку неприязнь, не допускала її, ні її матір до бабусі і перешкоджала в їхньому спілкуванні.

У 2016 році зі слів ОСОБА_2 вони дізналися, що бабуся зробила на неї заповіт та надала їй доручення на розпорядження своїм майном. До цього бабуся запевняла, що все належне їй майно вона залишить їй, як єдиній онучці. Також ОСОБА_4 повідомила їй, що вона підписала якісь документи, але що саме не може сказати, так як не розуміє добре мови на якій були надруковані документи, а свідки зробили їй переклад (тобто в її присутності усно переклали документ).

У травні 2017 року вона відвідувала бабусю і та їй сказала, що нею дійсно були підписані документи і при цьому були свідки, але свого майна вона нікому не передавала.

Після смерті бабусі їй стало відомо, що заповіт все ж таки існує і бабуся передала все належне їй майно зовсім чужим людям. Вважає, що вказаний заповіт є недійсним, так як не відповідає волі заповідача та вимогам закону. З тексту заповіту вбачається, що за заявою заповідача, у зв`язку з тим, що вона не розуміє мови та не може самостійно прочитати текст, документ складено в присутності двох свідків: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Саме ці свідки зачитували заповіт вголос, роблячи усний переклад на угорську мову. Така форма перекладу та посвідчення заповіту суперечить Інструкції про порядок здійснення нотаріальних дій та Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року. У порушення цих правил нотаріус надав право перекладу свідкам, кваліфікація перекладача яких не підтверджена. Крім цього, заповідач заявив про залучення свідків при посвідченні та читанні заповіту, а нотаріус безпідставно надав їм повноваження перекладачів. Свідки, яким надано право перекладу та читання вголос заповіту, зачитали заповіт без належного перекладу спеціалістом, тобто на свій розсуд, що саме зачитали та який переклад ними зроблено оцінити не можливо, так як в порушення п.3.1 Порядку вчинення нотаріальних дій відсутній письмовий варіант перекладу. А тому вважає, що заповіт не відповідає волі заповідача та вимогам закону щодо правильності ознайомлення з ним самого заповідача та його реєстрації.

Посилаючись на наведене, просила суд заповіт виданий від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та посвідчений 26 жовтня 2015 року нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу за реєстровим номером 4219, визнати недійсним.

Рішенням Тячівського районного суду від 15 січня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі Гринюк Г.В. , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просила скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити. Вказувала на те, що судом не взято до уваги того, що її бабуся ОСОБА_4 під час оформлення заповіту була в безпорадному стані, оскільки, у зв`язку з переломом бедра не могла виходити з дому та обходитись без сторонньої допомоги. Крім того, бабуся по національності угорка і спілкувалася в основному на угорській мові, читала та писала також на угорській мові та української мови не розуміла. В тексті самого заповіту від 26.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш., неодноразово зазначається, що заповідач не володіє українською мовою.

Однак, у порушення п. 10. гл. 9 розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. не було перекладено ОСОБА_4 , на мову якою вона володіла, текс заповіту та не було залучено перекладача.

Також суд не взяв до уваги того, що усний переклад здійснено ОСОБА_7 , яка значиться в заповіті як свідок, а не нотаріусом чи професійним перекладачем, як вимагає закон. Тому нотаріус при посвідченні заповіту особи, яка не володіє українською мовою, грубо порушила правила посвідчення такого та не забезпечила в установленому порядку вчинення та посвідчення нотаріальних дій. З цих підстав заповіт слід визнати недійсним.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Гринюк А.В. апеляційну скаргу підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Матіко Р.І. та приватний нотаріус Бондар Е.Ш. апеляційну скаргу не визнали, просили таку залишити без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів визнає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у ОСОБА_4 було волевиявлення щодо складання заповіту на користь ОСОБА_2 . При цьому, судом не здобуто належних доказів того, що оспорюваний заповіт був посвідчений нотаріусом з порушенням встановленого порядку.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з нормами ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 ЦК України.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 . За життя вона склала заповіт, яким заповіла все своє майно, що буде належати її на день смерті, де б воно не знаходилося і з чого воно б не складалося, ОСОБА_2

Даний заповіт був посвідчений 26.10.2015 року приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш. та зареєстрований в реєстрі № 4219. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не могла особисто прочитати текст заповіту на українській мові уголос, за її дорученням та в присутності нотаріуса, текс заповіту, до його підписання, зачитаний уголос запрошеними нею свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Свідки зачитали заповіт уголос, усно переклали текст з української на угорську мову та поставили свої підписи на ньому.

Згідно з статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що посвідчення оспорюваного ОСОБА_1 заповіту відбулося з додержанням вимог чинного законодавства, оскільки заповіт вчинено у письмовій формі за допомогою технічних засобів спадкодавцем ОСОБА_4 , дієздатність якої нотаріусом перевірено, із зазначенням місця та часу його складання, прочитано вголос на прохання ОСОБА_4 на угорській мові свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (про що є запис у заповіті), текст якого складено зі слів заповідача ОСОБА_4 і нею особисто підписаний на українській мові.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено тієї обставини, що при укладенні заповіту від 26.10.2015 волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його внутрішній волі.

У суді першої інстанції ОСОБА_7 пояснила, що при посвідченні заповіту вона була присутня і ствердила, що заповідач ОСОБА_4 розуміла українську мову на якій було складено заповіт. Однак, на її прохання, вона зачитала такий на угорській мові, якою володіє, так як є вчителем угорської мови. Також ОСОБА_4 у заповіті писала українською мовою.

У суді апеляційної інстанції приватний нотаріус Бондар Е .Ш . також ствердила, що заповідач ОСОБА_4 розуміла українську мову, на якій нею особисто зроблено відповідний запис у заповіті.

Відповідно до п. 10 глави 9 Порядку про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ 22 лютого 2012 року № 296/5, якщо особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не знає мови, якою ведеться нотаріальне діловодство, тексти оформлюваних документів мають бути перекладені їй нотаріусом або перекладачем у письмовій або усній формі, про що зазначається в посвідчувальному написі. Особа, що не володіє мовою, якою виготовлений документ, підписується тією мовою, якою вона володіє.

Із заповіту, пояснень свідка, нотаріуса слідує, що заповідач ОСОБА_4 володіла українською мовою, що стверджується її записом у спірному заповіті на українській мові про те, що цей заповіт їй був зачитаний свідками, з її слів записано вірно, відповідає її волі, і прописом написано її прізвище, ім`я та по батькові, а саме ОСОБА_4 . Однак на її прохання текст заповіту був прочитай вголос свідком ОСОБА_7

А тому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не розуміла, що саме було написано у заповіті, так як не володіла українською мовою, спростовуються наведеними вище обставинами.

Встановивши, що волевиявлення заповідача було вільним та відповідало її волі, оскільки заповідачем було особисто підписано заповіт, посвідчено його уповноваженою на те особою - приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Бондар Е.Ш., тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання спірного заповіту недійсним.

З огляду на наведене, колегія суддів визнає, що загальні вимоги, які необхідні для чинності заповіту при його складанні та посвідченні, дотримано, а невідповідність оспорюваного заповіту деяким вимогам щодо його форми є формальними порушеннями, що не спростовують волевиявлення спадкодавця, а тому підстави для визнання його недійсним, відповідно до ст.1257 ЦК України, відсутні.

Таким чином, апеляційний суд уважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Гринюк Ганна Василівна , яка діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 15 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач :

Судді :