ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/3527/18
провадження № 2/753/815/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Лавро А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського обласного центру зайнятості, 3-тя особа: ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, перебуває у трудових відносинах з Київським обласним центром зайнятості та працює на посаді в.о. директора Бориспільського міськрайонного центру зайнятості з 23.05.2016 року. Наказом Київського обласного центру зайнятості №45-К від 16.01.2018 року його було звільнено з займаної посади у зв`язку зі змінами в організації роботи виробництва і праці на підставі п.1, ст.40 КЗпП України. Вважає, що його звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства. 21.11.2017 року позивачу на ознайомлення надано попередження про зміни в організації виробництва і праці, в якому зазначено, що згідно наказу Київського обласного центру зайнятості від 21.11.2017 року №461-К посада директора Бориспільського міськрайонного центру зайнятості скорочується. Під час попередження позивачу не надано відповідачем можливості ознайомитись з додатками №2 та №3 до наказу від 21.11.2017 року №461-К, що є грубим порушенням при звільненні. В подальшому в повному обсязі з вказаним наказом він був ознайомлений лише 22.12.2017 року, тобто через місяць після попередження. Тому відлік двохмісячного строку, який триває від дня попередження до винесення наказу про звільнення повинен бути відрахований з 22.12.2017 року і спливає 22.02.2018 року. Незважаючи на цю обставину наказ про звільнення датований 16.01.2018 року, що є порушенням положення ст.49-2 КЗпП України. Крім того, відповідач не врахував, що позивач є єдиною особою, що утримує свою родину: дружину, яка знаходиться у декретній відпустці та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач не запропонував йому всі вакантні посади, які були на той час вільними. Від посади юрисконсульта відповідача він відмовився лише 18.01.2018 року, а від посади начальника відділу в Богуславському РЦЗ відмовився в день отримання трудової книжки, яка була запропонована одночасно 22.01.2018 року, тобто обидві посади були запропоновані вже після звільнення. Таким чином, позивачу не були запропоновані всі вакатні посади, включаючи і посаду директора Бориспільської міськрайонної філії Київського обласного центру зайнятості, на яку 22.12.2017 року вже було призначено особу, яка взагалі не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, без надання згоди Голови РДА та міського голови. За таких обставин просить скасувати наказ Київського обласного центру зайнятості від 16.01.2018 року №45-К „Про звільнення ОСОБА_3 ", поновити позивача на посаді виконуючого обов`язки директора Бориспільського міськрайонного центру зайнятості з 22.01.2018 року, стягнути з Київського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_3 грошову суму в рахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22.01.2018 року.

Представник відповідача Яковчук Я.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що звільнення ОСОБА_3 відбулось виключно у відповідності до чинного законодавства і будь-яких порушень відповідач не вчиняв.

Заслухавши пояснення учасників справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини.

Як наголошує ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на … звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.

Як зазначає ст.2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.

Як наголошує ч.1, ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з Київським обласним центром зайнятості та працював на посаді в.о. директора Бориспільського міськрайонного центру зайнятості з 23.05.2016 року на підставі наказу №149-к від 20.05.2016 року (а.с.16; 83).

Наказом №196 від 27.10.2016 року Державної служби зайнятості Міністерства соціальної політики України було реорганізовано шляхом приєднання до Київського обласного центру зайнятості базові центри зайнятості, включаючи і Бориспільський міськрайонним центр зайнятості () (а.с.84-85).

Наказом №409/0/6-16 від 18.11.2016 року Київського обласного центру зайнятості „Про заходи у зв`язку з припиненням юридичних осіб" виконуючого обов`язки ОСОБА_3 було призначено головою комісії з припинення юридичної особи Бориспільського міськрайонного центру зайнятості (а.с.67-68).

Наказом №191/3-17 від 20.11.2017 року Київського обласного центру зайнятості було створено Бориспільську міськрайонну філію Київського обласного центру зайнятості, затверджено Положення про Бориспільську міськрайонну філію Київського обласного центру зайнятості, призначено виконуючим обов`язки директора Бориспільської міськрайонної філії Київського обласного центру зайнятості Юрченко С.Ю. (а.с.23; 74).

Згідно наказу №461-к від 21.11.2017 року Київського обласного центру зайнятості „Про зміни в організації виробництва і праці в Бориспільському міськрайонному, Києво-Святошинському та Макарівському районних центрах зайнятості" було реорганізовано шляхом приєднання до Київського обласного центру зайнятості Бориспільський міськрайонний, Києво-Святошинський та Макарівський районні центри зайнятості та створено Бориспільську міськрайонну філію Київського обласного центру зайнятості, Києво-Святошинську районну філію Київського обласного центру зайнятості та Макарівську районну філію Київського обласного центру зайнятості, введено в дію структуру та штатні розписи Бориспільської міськрайонної, Києво-Святошинської та Макарівської районних філій Київського обласного центру зайнятості з 20.11.2017 року, зобов`язано попередити всіх працівників, які підлягають скороченню, і запропонувати їм переведення на вакантні посади (а.с.86).

21.11.2017 року ОСОБА_3 був попереджений про зміни в організації виробництва і праці, в якому він поставив свій підпис (а.с.18), що і не заперечував у судовому засіданні. В даному попередженні йому одночасно була запропонована вакантна посада провідного юрисконсульта Бориспільської міськрайонної філій Київського обласного центру зайнятості.

При цьому в судовому засіданні було встановлено, що від посади юрисконсульта відповідача ОСОБА_3 відмовився лише 18.01.2018 року, а від посади начальника відділу в Богуславському РЦЗ відмовився в день отримання трудової книжки, яка була запропонована одночасно 22.01.2018 року, тобто обидві посади були запропоновані вже після звільнення. Крім того, наказом №518-к від 20.12.2017 року Київського обласного центру зайнятості на посаду директора Бориспільської міськрайонної філій Київського обласного центру зайнятості було призначено ОСОБА_5 з 22.12.2017 року (а.с.20), тобто в той час коли позивач ще не був звільнений, однак йому не була запропонована дана посада з 21.11.2017 року до 20.12.2017 року. Тобто, як встановлено судом, ОСОБА_3 не були запропоновані всі наявні вільні посади на підприємстві з моменту попередження його про скорочення до дати звільнення.

Наказом Київського обласного центру зайнятості №45-К від 16.01.2018 року позивача було звільнено з займаної посади виконуючого обов`язки директора Бориспільського міськрайонного центру зайнятості у зв`язку зі змінами в організації роботи виробництва і праці на підставі п.1, ст.40 КЗпП України (а.с.15).

В обґрунтування позовних вимог позивач просив поновити його на роботі, оскільки при звільненні йому не були запропоновані всі вакантні посади.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абз.1, п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6.11.1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та від 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, згідно із ч. 2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як регламентовано ч.1, 3, ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника, запропонувавши всі наявні вакантні посади.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2, ст.40; ч.3, ст.49-2 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору за змістом ч.3, ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким чином, суд вважає, що при звільненні ОСОБА_3 не були запропоновані всі вакантні посади в Бориспільській міськрайонній філії Київського обласного центру зайнятості з дня попередження про звільнення до дати розірвання трудового договору, а саме: посади начальника відділу в Богуславському РЦЗ та директора Бориспільської міськрайонної філій Київського обласного центру зайнятості, на яку була прийнята особа, яка не працювала у реорганізованій юридичній особі і не підлягала скороченню.

Як зазначає ч.1, ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин суд вважає, що звільнення ОСОБА_3 з роботи проведено з порушенням встановленого для цього порядку, тому наказ про його звільнення необхідно скасувати як незаконний, при цьому позивач підлягає поновленню на роботі з 22.01.2018 року.

За змістом ч.2, ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з довідки про доходи ОСОБА_3 , його середньоденна заробітна плата становить 438 грн 46 коп. (а.с.159). Згідно відомостей реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України (а.с.183-185) позивач після звільнення був працевлаштований і отримував заробітну плату до травня 2019 року включно. Тому час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення (22 січня 2018 року) по день ухвалення судового рішення (16 липня 2019 року) складає 31 робочий день (19 робочих днів у червні 2019 року та 12 робочих днів у липні 2019 року).

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення по день ухвалення судового рішення становитиме (438 грн. 46 коп. х 31 робочий день = 13 592 грн. 26 коп.). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в порядку ч.2, ст.235 КЗпП України.

Згідно ст.133; 141 ЦПК України при задоволенні позову з відповідача на користь держави підлягає стягненню 2305 грн. 20 коп. судового збору як сума трьох задоволених позовних вимог (768 грн. х 3), від якого був звільнений позивач при зверненні до суду.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 223; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.43 Конституції України, ст.2; 2-1; 40; 49-2; 139; 233; 235 КЗпП України, Постанов Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та від 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 6.11.1992 року, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Скасувати наказ Київського обласного центру зайнятості від 16.01.2018 року №45-К „Про звільнення ОСОБА_3 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора Бориспільського міськрайонного центру зайнятості з 22.01.2018 року.

Стягнути з Київського обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 13 592 грн. 26 коп. в рахунок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Київського обласного центру зайнятості на користь держави 2305 грн. 20 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :