ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6508/19 Справа № 173/784/18 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, третя особа Служба у справах дітей Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про скасування розпорядження ,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області звернувся позивач ОСОБА_1 , з позовом про скасування розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації «Про припинення опіки над дітьми» до відповідача Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області.

Згідно заявлених позовних вимог за позовною заявою позивач просив скасувати розпорядження № 33 від 01.02.2018 року голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації щодо припинення повноважень опікуна ОСОБА_1 , над малолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мають статус дітей, позбавлених батьківського піклування, а також прийняті після цього розпорядження щодо цих дітей, залишивши чинним розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації від 01 листопада 2016 року № 377 «Про призначення над малолітніми дітьми: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 опікуна (піклувальника) ОСОБА_1 ».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на наступне: 20.01.2015 року його син ОСОБА_4 та невістка ОСОБА_5 рішенням Вишгородського районного суду були позбавлені батьківських прав щодо малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 . А 09 лютого 2015 року Вишгородська районна держана адміністрація призначила його опікуном над малолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Над двома іншими дітьми опікунами було призначено бабусю та дядька, які забрали дітей до себе.

Також, розпорядженням Вишгородської районної держана адміністрація від 17.03.3016 року № 84 він був призначений опікуном над житлом та майном малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане житло належить йому згідно договору купівлі-продажу від 14.07.2005 року.

На той час він проживав постійно в своєму будинку по АДРЕСА_2 , але через недостатність в будинку умов для проживання малолітніх дітей, змушений був винаймати квартиру у м. Верхньодніпровську для проживання разом з підопічними.

16.04.2015 року судом апеляційної інстанції було скасовано рішення районного суду в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 , залишивши в силі рішення щодо позбавлення батьківських прав матері дітей. Але ніяких дій щодо повернення дітей батько не вчинив.

Незважаючи на те, що він завжди був з підопічними онуками, які потребували лікування, соціальної реабілітації і соціалізації в травні 2015 року була припинена виплата соціальної допомоги на дітей, над якими встановлено опіку. Аліменти на дітей він також не отримував. Для утримання дітей його пенсії не вистачало, тому він змушений був продати частину майна та взяти кредити. Частково йому допомагали родичі. Також, він звертався до різних інстанцій для вирішення питання матеріального утримання дітей, їздити в судові засідання та виконавчу службу.

З лютого 2016 року Вишгородська районна державна адміністрація видала розпорядження № 30 «Про втрату статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» щодо усіх чотирьох дітей. ІНФОРМАЦІЯ_4 року Вишгородський районний суд Київської області виніс рішення про відібрання малолітніх дітей від батька без позбавлення його батьківських прав. Та дітям знову був поновлений статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Діти весь час перебували з ним: відвідували дитячий садочок, їздили до родичів. По рекомендації лікарів в зв`язку із затримкою мовлення періодично перебували у реабілітаційних центрах.

01.11.2016 року він розпорядженням голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації він був призначений опікуном над малолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

25 січня 2018 року комісія з питань захисту дітей при Верхньодніпровській районній державній адміністрації на підставі неправдивого подання служби у справах дітей припинила його повноваження опікуна.

01.02.2018 року розпорядженням № 33 голови Верхньодніпровської районної державній адміністрації були припинені його повноваження опікуна над малолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мають статус дітей позбавленого батьківського піклування. Хоч він 31 січня звертався до голови з проханням не скасовувати опіку, а 05 лютого був на особистому прийомі з цього ж питання.

Причиню скасування його опіки названо невиконання встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, щодо якої встановлена опіка, а саме: неналежний зовнішній вигляд, погіршення стану їх здоров`я, низький виховний потенціал, постійне перебування дітей в санаторних закладах, відсутність постійного місця проживання. Проте, все це не відповідає дійсності, так як під час перебування дітей в санаторії він двічі на два тижні забирав дітей із санаторію, міняв одяг, стриг, надавав можливість спілкуватись з рідними. Він має характеристики з дитячого садочка відповідно до яких діти мали позитиву динаміку в розвитку. В актах про обстеження його житлово-побутових умов вказувалось, що ці умови відповідають для проживання та розвитку дітей. З метою поліпшення житлових умов дітей він уклав попередній договір купівлі будинку, який в подальшому планує оформленню на дітей. він постійно робив дітям медичні огляди, щеплення. Діти мали можливість бачитись з рідними, їздити на море. Він людина вже не молодого віку, але на даний час він ще має сили та можливість належним чином виховати дітей. При цьому він буде опікуватись інтересами дітей, а не думати про гроші, щоб після досягнення повноліття повернути дітей батькам, які позбавлені батьківських прав, що й стало підставою звернення до суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог, заслухавши учасників розгляду справи, вислухавши дітей сторін, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження факту належного виконання ним своїх обов`язків опікуна на період винесення розпорядженя про припинення опіки.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації № Р-377 від 01.11.2016 року позивача було призначено опікуном (піклувальником) над його онуками: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та визначено місце проживання: АДРЕСА_3 та покладено відповідальність за створення матеріальних та побутових умов проживання, виховання і захист прав та інтересів дітей.

Відповідно до протоколу № 109 від 25.01.2018 року чергового засідання комісії з захисту прав дітей при Верхньодніпровській райдержадміністрації від 14.11.2018 року було розглянуто питання про скасування опіки над малолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в зв`язку з неналежним виконанням позивачем обов`язків опікуна. Комісією було прийняте одноголосно рішення про припинення повноважень опікуна ОСОБА_1 ,. відносно малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Розпорядженням голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації № Р-33 від 01.02.2018 року припинено з 01.02.2018 року повноваження опікуна ОСОБА_1 , щодо малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 , встановлених законом обов`язків, а саме неналежний зовнішній вигляд дітей, погіршення стану їх здоров`я, низький виховний потенціал, постійне перебування дітей в санаторних закладах, відсутність постійного місця проживання.

Позивач вважає дане рішення незаконним посилаючись на те, що він не міг в повній мірі матеріально забезпечити дітей, так як скасовувалась його опіка над дітьми Вишгородською районною державною адміністрацією та були припинені виплати на дітей, а його пенсії було недостатньо для матеріального забезпечення дітей. Крім того, він належно виконував свої обов`язки опікуна: лікував дітей; влаштовував в санатно-оздоровчі заклади, де постійно відвідував дітей, прав їх одяг та іншим чином турбувався за дітей. З метою забезпечення належних житлових умов він знімає квартиру, в якій проживає разом з дітьми та уклав попередній договір на придбання будинку.

Відповідно до ст. 55 ЦК України - опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦК України - опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Відповідно до ч. 1 ст.61 ЦК України - орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 62 ЦК України опіка або піклування встановлюються за місцем проживання фізичної особи, яка потребує опіки чи піклування, або за місцем проживання опікуна чи піклувальника.

Відповідно до ч. 1, 2,3,4 ст. 63 ЦК України - опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу.

Опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою.

Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.

Відповідно до ч.1,4 ст. 67 ЦК України - опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

Опікун малолітньої особи зобов`язаний дбати про її виховання, навчання та розвиток.

Опікун зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

На підтвердження того, що позивач належним чином виконував обов`язки опікуна, позивачем було подано акти обстеження матеріально побутових умов проживання та характеристики на дітей.

Проте, акти обстеження умов проживання датовані 2015 роком, тобто задовго до прийняття рішення про скасування опіки, як позитивні характеристики з дитячих садочків на дітей.

Тобто, позивачем надані суду ті документи, які готувались ним та були подані для вирішення питання про призначення його опікуном над дітьми.

Правомірність даних документів та викладених в них даних судом ні першої, ні апеляційної інстанції не ставиться під сумнів, так як на їх підставі було прийняте рішення про призначення позивача опікуном над його двома онуками.

Проте, дані докази не є належними до предмету спору, так як рішення про припинення опіки позивача над дітьми ухвалювалось в 2018 році. А на даний період позивач не отримав та не надав ні суду першої, ні апеляційної інстанції жодного доказу, з приводу обстеження житлово-побутових умов, та позитивних характеристик на дітей.

Попередній договір на придбання будинку не може бути розцінений судом, як належне створення позивачем житлово-побутових умов для дітей. Тобто в будинок, стосовно якого позивачем наданий договір, позивач так і не переїхав. Із договору не вбачається в якому стані даний будинок та чи створені там умови для належного проживання та виховання дітей.

Крім того, справа розглядалась досить тривалий час, проте позивач не надав доказів того, що ним все ж таки був придбаний даний будинок та в ньому створені належні умови для проживання та розвитку дітей.

На теперішній час, позивач проживає в будинку АДРЕСА_2 , власником якого він є на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19.04.2012 року, в реєстрі за №399. Доказів, що в будинку створені належні умови для проживання та розвитку дітей суду не надано.

Також колегія суддів погоджується з критичною оцінкою суду першої інстнації щодо позитивних характеристик на позивача мешканців будинку, так як невідомо, ким та за яких обставин вони складались. В характеристиках не зазначено, що особи, які їх складали попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, так як дані характеристика складались фізичними особами, а не компетентними органами чи посадовими особами, які мають повноваження на складання таких характеристик.

Згідно наданих відповідачем характеристик з дитячого садочка на дітей встановлено, що діти відвідували дошкільний заклад неохайними, не відразу виконували завдання, необхідні були додаткові зусилля для включення їх в роботу. Діти часто в відвідували дошкільний заклад з нежиттю. На прохання лікувати дітей, опікун відповідав, що все нормально та діти здорові. Тільки отримання направлення до лікаря змусило дідуся лікувати дітей.

У 2016 році діти відвідували заклад не регулярно, часто була відсутніми та перебували в реабілітаційному центрі. Приводять та забирають дітей опікун або уповноважена ним особа, але ніяких питань і цікавості їх життям у групі не проявляють. Консультації та рекомендації, які надаються вихователем, опікун не виконує.

Із повідомлення КЗ «Верхньодніпровська центральна районна лікарня» встановлено. що діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в 2016 році майже протягом року перебувала в КЗ «Нікопольський медичний спеціалізований центр медико-соціальної реабілітації дітей ДОР» та КЗ «Спеціалізований будинок дитини м. Кам`янське».

Також, діти з 28.09.2017 року по 29.03.2018 року перебували в КЗ «Кам`янський дитячий протитуберкульозний санаторій «ДОР», що підтверджується повідомленням від 23.01.2018 року. І хоч в даному повідомлені зазначається, що дідусь активно приймає участь у житті онуків. Але перебування дітей у такому закладі без будь-яких ознак наявності в дітей захворювання на туберкульоз, саме по собі ставить під загрозу здоров`я дітей, так як діти змушені були контактувати з іншими дітьми, які мають таке захворювання.

Позивачем не надано жодного належного доказу ні суду першої, ні апеляційної інстанції на підтвердження факту належного виконання ним своїх обов`язків опікуна на період винесення розпорядженя про припинення опіки.

Згідно ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.

Відповідно до ст.ст 77-78 ЦПК України - суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.1.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянт пояснив, що має намір перевезти малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до міста Вишгород АДРЕСА_4 Вишгородського району АДРЕСА_4 Київсько області, у АДРЕСА_5 , щоб діти мешкали разом зі своїми братами та сестрами, оскільки досягнуто домовленість з колишньою дружиною. Тобто, позивач зазначив, що діти у подальшому будуть поживати не з ним, як опікуном, а іншою особою.

Проте, колегія наголошує, що відповідно до вимог чинного законодавства, не передбачено право чи можливість визначеного у встановленому законом порядку опікуна передавати виконання обовязків по опіки іншим особам. Тобто, апелянт не підтвердив своє бажання виконувати свої опікунськи обовязки щодо неповнолітніх онуків.

Крім того, апелянтом не надано доказів ні суду першої, ні апеляційної інстанції на підтвердження свого матеріального становища та створення належних побутових умов для належного утримання та виходвання дітей.

Згідно п. 47 Постанови КМУ «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» від 24 вересня 2008 р. № 866 , опікун, піклувальник зобов`язаний виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, психічний стан, фізичний і духовний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечувати її догляд і лікування; створити належні побутові умови та умови для здобуття дитиною повної загальної середньої освіти; вживати заходів до захисту цивільних прав та інтересів підопічного; щороку з моменту призначення подавати службі у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) висновок про стан здоров`я опікуна, піклувальника.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що він не позбавлений можливості бачитися зі свої онуками. Якщо з боку опікуна ОСОБА_8 будуть чинитися перешкоди у спілкуванні з малолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач має право звернутися до суду із відповідним позовом.

Крім того, у разі зміни обставин, бабуся та дядько, які є опікунами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також сам апелянт не позбавлені можливості звернутися до суду для вирішення питання про зміну опіки.

В той же час, згідно заявлених позовних вимог за позовною заявою позивач просив скасувати розпорядження № 33 від 01.02.2018 року голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації щодо припинення повноважень опікуна ОСОБА_1 , над малолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мають статус дітей, позбавлених батьківського піклування, а також прийняті після цього розпорядження щодо цих дітей, залишивши чинним розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації від 01 листопада 2016 року № 377 «Про призначення над малолітніми дітьми: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 опікуна (піклувальника) ОСОБА_1 ».

Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в ст. 5 ЦПК України.

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення ч. 1 ст. 13, п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 5 ЦПК) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК).

Вказане з урахуванням положень ч. 1 ст. 2 ЦПК означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах.

Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадку, коли з врахуванням положень ч. 2 ст. 5 ЦПК, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Якщо ефективний спосіб захисту законом або договором не передбачено і позивач обирає інший ефективний спосіб захисту його прав, свобод чи інтересів, - позивач в позовній заяві має навести відповідне обгрунтування необхідності застосування такого способу захисту, інакше суд має залишити таку позовну заяву без руху на підставі ч. 1 ст. 185 ЦПК .

Якщо позивач обрав спосіб захисту, передбачений законом або договором, проте він є неефективним, - суд не має права відмовляти в позові на такій підставі.

Якщо обраний спосіб захисту є ефективним лише у поєднанні з іншим способом захисту, - суд не має права відмовляти в задоволенні позову лише на такій підставі.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Таким чином, правильне застосування зазначеної процесуальної норми не призведе до виходу за межі позовних вимог та порушення принципу диспозитивності. Для правильного визначення в рішенні суду іншого способу захисту повинні бути наявними одночасно три умови:

а) жоден визначений законом або договором спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу, з огляду на обставини даної конкретної справи, не забезпечує ефективного захисту або поновлення такого права, свободи, інтересу позивача;

б) позивач в позові просить суд застосувати інший конкретний спосіб захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу;

в) визначений позивачем інший спосіб захисту не суперечить закону.

Як вбачається із прохальної частини позову, позивачем невірно обрано спосіб захисту.

Згідно п. 49 Постанови КМУ про Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини від 24 вересня 2008 р. № 866, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади або суд може звільнити особу від здійснення повноважень опікуна, піклувальника у разі невиконання нею своїх обов`язків, поміщення дитини до медичного, навчального, виховного закладу, іншого закладу або установи, в яких проживають діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, у разі, коли між опікуном, піклувальником та дитиною склалися стосунки, які перешкоджають здійсненню опіки, піклування, а також за наявності обставин, зазначених у статті 212 Сімейного кодексу України.

Проте, позивач не ставив питання про скасування розпорядження голови Верхньодніпровського райдержадміністрації від 14 лютого 2018 року № Р-58 про призначення опікуном ОСОБА_8 над малолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та призначення його опікуном.

Суд першої інстанції не звернув уваги на дані обставини справи, та невірно визначився з правовим обґрунтування відмови у позові, однак зазначене не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко