Справа № 456/509/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Микитчин І.М.
Провадження № 22-ц/811/999/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2016 року, постановлене в складі головуючого судді Микитчина І.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

02 лютого 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суду з позовом до

ОСОБА_1 , третя особа - Стрийська державна нотаріальна контора Львівської області, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 За життя матері належав житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 . 23 січня 1992 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я позивача ОСОБА_3 , яким заповіла останньому житловий будинок з господарськими спорудами. У березні 2013 року позивач дізнався, що 02 лютого 2005 року мати змінила заповіт, яким заповіла все своє майно своєму чоловіку, а батькові позивача - ОСОБА_5 Батько відмовився від прийняття своєї частки у спадщині після смерті матері на користь сестри позивача - ОСОБА_1 27 квітня 2010 року державний нотаріус видала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок по АДРЕСА_1 на ім`я доньки ОСОБА_4 - відповідача ОСОБА_1 . Позивач зазначав, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус не звернув увагу на те, що житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а чинним сімейним законодавством не передбачено такого виду розпорядження майном як відмова від частки на користь інших осіб під час оформлення спадщини на іншу частку у спільному майні. Позивач вважає, що його батько прийняв спадщину після смерті матері. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. На момент смерті батька позивач постійно проживав разом із ним, тому він фактично прийняв спадщину після смерті батька. Ураховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 квітня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 ; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на ј частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області

від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане держаним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. 27 квітня 2010 року, про спадкування ОСОБА_1 житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами по АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на ј частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із цим рішенням таке в апеляційному порядку оскаржила відповідач ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2016 року залишили без змін.

Відповідач ОСОБА_1 не погодилась із рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2016 року та ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року і оскаржила такі в касаційному порядку. Постановою Верховного суду від 14 березня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відтак, розглядається апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2016 року. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з`ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що ОСОБА_5 (батько сторін) та позивач по справі відмовилися від спадщини в користь ОСОБА_1 , а тому нотаріус на законних підставах видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.04.2010 року. Вказує, що суд першої інстанції не перевірив, чи дійсно житловий будинок був спільним майном подружжя і чи мали місце обставини якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та не звернув уваги на докази, які були надані відповідачкою.

Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок був спільним майном подружжя, ОСОБА_5 своєю часткою у спільному майні подружжя у законному порядку не розпорядився, а тому у державного нотаріуса не було правових підстав для видачі після смерті ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину на весь будинок. Крім того, встановивши факт проживання позивача разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд першої інстанції визнав за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на ј частину спірного будинку після смерті ОСОБА_5 .

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з на ступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Скасовуючи ухвалу апеляційного суду і направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд не встановив, на якій підставі ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на цей будинок, та не звернув увагу, що в матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Також судом не встановлено, чи може вважатися позивач особою, що фактично прийняла спадщину, з огляду на фактичні обставини справи та доводи відповідача з цього питання. Крім того, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що визнавши недійсним свідоцтво про право на спадщину повністю та визнавши за позивачем право власності на ј частину спадкового майна, залишилось невирішеним питання щодо прав на іншу частину спадкового майна.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

В обох випадках спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, і, крім того, юридичні особи та інші учасники цивільних відносин.

Згідно із ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 є батьками позивача

ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 січня 1956 року.

Під час перебування у шлюбі на ім`я ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 27.10.1987 року, з якого вбачається, що виконком Стрийської районної ради народних депутатів посвідчує, що цілий житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_2 була перейменована АДРЕСА_1 дійсно належить на праві особистої власності ОСОБА_4 . Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Стрийської районної ради народних депутат ів № 300 від 22 жовтня 1987 року.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 09 березня 2013 року (видане повторно).

Згідно із заповітом від 23 січня 1992 року ОСОБА_4 заповіла весь житловий будинок і господарські будівлі своєму синові ОСОБА_3 (а. с. 6). Однак в подальшому ОСОБА_4 склала інший заповіт і вже згідно із заповітом від 02 лютого 2005 року заповіла належне їй майно, а саме: житловий будинок, господарські будівлі, присадибну ділянку, а також земельний пай у виробничому сільськогосподарському кооперативі ім. Грушевського, розміром 2, 30 га в умовних кадастрових га, згідно сертифікату, виданого 26 квітня 1996 року в П`ятничанській сільській раді, який буде змінено на державний акт на імя ОСОБА_4 , своєму чоловіку ОСОБА_5 Дублікат заповіту замість втраченого виданий 27 лютого2013року ОСОБА_3 (а. с. 9).

Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

26 січня 2010 року ОСОБА_5 звернувся до Стрийської державної нотаріальної контори Львівської області із заявою про те, що йому відомо про зміст заповіту ОСОБА_4 , посвідченого П`ятничанською сільською радою 02 лютого 2005 року, та про належність йому частки в її спадщині, на належну частку спадкового майна не претендує, від спадкування за заповітом відмовляється, від належної йому за законом частки спадщини відмовляється на користь доньки ОСОБА_1 , на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не претендує (а. с. 92). Позивач ОСОБА_3 відмовився від належної йому частки спадщини після смерті матері ОСОБА_4 на користь його сестри ОСОБА_1 , що підтверджується заявою від 16 лютого 2010 року, поданою до Стрийської державної нотаріальної контори Львівської області (а. с. 93). 27 квітня 2010 року державний нотаріус Стрийської державної нотаріальної контори Львівської області Костур У.Т. видала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого спадкоємцем майна ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її донька ОСОБА_1 Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з житлового будинку разом із належними до нього господарськими спорудами по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть від 09 березня 2013 року (видане повторно).

З листа П`ятничанської сільської ради Стрийського району Львівської області від 18 січня 2019 року за № 13 вбачається, згідно записів у погосподарській книзі № 54 за 2011-2015 роки станом на 20.08.2012 року ОСОБА_5 був зареєстрований по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 - по АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Під час апеляційного розгляду безспірно встановлено, що позивач зареєстрований не за місцем знаходження спадкового майна, доказів, що він на час смерті проживав однією сім`єю разом із батьком ним не подано, не містять таких доказів і матеріали справи, у тому числі і матеріали спадкової справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не прийняв спадщину після смерті свого батька, із заявою при прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався, як і не надав доказів про те, що йому визначався додатковий строк для прийняття спадщини.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, чинного на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Аналогічні положення містить стаття 60 СК України. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (частина перша статті 24 КпШС України). Такі ж положення передбачені у статті 57 СК України.

Батько позивача на видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя не претендував, про що подав заяву до нотаріуса (а. с. 92), що за наявності правовстановлюючого документу, виданого на ім`я покійної ОСОБА_4 та за відсутності будь-яких доказів приналежності майна до спільної сумісної власності подружжя колегія суддів розцінює як визнання останнім, що спірне майно є особистою власністю покійної дружини. Будь-які докази на спростування цього в матеріалах справи відсутні і сторонами до суду апеляційної інстанції не подані.

Однак, з огляду на відсутність у позивача обґрунтованого права на звернення до суду з вказаним позовом з підстав неприйняття ним у встановлений законом строк та спосіб спадщини після смерті свого батька, можливість віднесення до спадкового майна спірного житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами в цілому, чи в частці, не має правового значення.

У зв`язку із цим, заявлені позивачем вимоги є безпідставні, а відтак необґрунтовано задоволені судом першої інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, а у разі відмови в позові - на позивача.

А відтак з позивача ОСОБА_3 слід стягнути на в користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме, 606 грн. 30 коп. судового збору за подання апеляційної скарги та 661 грн. 44 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 2 , 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори 27 квітня 2010 року на ім`я ОСОБА_1 про спадкування житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та визнання за ОСОБА_3 права власності в порядку спадкування за законом на ј частину цього житлового будинку з належними до нього господарськими спорудами - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати, а саме, 606 грн. 30 коп. судового збору за подання апеляційної скарги та 661 грн. 44 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.