ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7890/19 Справа № 204/488/16 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2016 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 , третя особа Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про зняття арешту з майна, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», назва якого змінена у відповідності до Статуту, затвердженого 21 травня 2018 року та погодженого 11 червня 2018 року, на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про зняття арешту з майна, мотивуючи його тим, що 08 червня 2005 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір

№DNHDGK00000043, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 35.400 доларів США.

Вказували, що того ж дня з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №DNHDGK00000043, згідно якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, загальною площею 43,90 кв.м, що розташована по АДРЕСА_1 .

Зазначали, що старшим державним виконавцем Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ було відкрито виконавче провадження №47092059 з примусового виконання виконавчого листа №203/8736/13, виданого 20 лютого 2015 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська, про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 28.949 грн.04 коп. та накладено арешт на все майно боржника, у тому числі й квартиру, яка перебуває в іпотеці банку.

Посилаючись на те, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2013 року було змінено рішення Кіровського районного суду

м.Дніпропетровська від 04 березня 2013 року в частині способу реалізації предмета іпотеки та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 червня 2005 року №DNHDGK00000043 звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 43,9 кв.м, шляхом надання банку права продажу предмета іпотеки через застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та встановленням початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а арешт даної квартири з метою виконання іншого рішення суду порушує їх права, просили ухвалити рішення, яким звільнити з-під арешту, накладеного 10 квітня 2015 року старшим державним виконавцем Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Грековим А.В. при примусовому виконанні ВП №47092059, нерухоме майно, належне на праві власності відповідачу, а саме трикімнатну квартиру, загальною площею 43,90 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1 ; заборонити органам державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов`язані з обмеженням ПАТ КБ «ПриватБанк» прав іпотекодержателя щодо цієї квартири.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким їх позов задовольнити .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позову, зазначали, що вони є іпотекодержателями та за рішенням суду мають право продажу предмету іпотеки, а арешт даної квартири порушує їх права.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення суду першої інстанції від 29 березня 2016 року скасовано і в задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2016 року скасоване, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористались.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до частин 3,6 статті 128 ЦПК України судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до частин 1,2,4 статті 128 ЦПК України судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Згідно частини 5 статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до частини 1 статті 130 ЦПК України, у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Частиною 4 статті 130 ЦПК України визначено, що у разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Частиною 5 статті 130 ЦПК України, передбачено, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається вручення повістки і цій особі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на адресу сторін були завчасно надіслані судові повістки-повідомлення.

Позивач та третя особа отримали надіслані їм повістки (а.с.161,162).

Поштове відправлення надіслане на адресу відповідача повернулось з відповідною відміткою на конверті Інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення (а.с.163).

Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач ОСОБА_1 також сповіщалась про дату судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.164).

Таким чином, зважаючи на тривалість даного судового провадження, та беручи до уваги, що відповідачу, яка не цікавляться розглядом справи, відомо про перебування на розгляді в апеляційному суді даної цивільної справи, колегія суддів вважає за можливе розглядати її за відсутності належним чином сповіщених учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, з врахуванням постанови Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України (у редакції, чинній на час перегляду оскаржуваного судового рішення) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 08 червня 2005 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNHDGК00000043, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 35.400 доларів США (а.с.38-41).

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та відповідачем укладено договір іпотеки №DNHDGК00000043, згідно якого ОСОБА_1 надала в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру, загальною площею 43,90 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1 (а.с.42-45).

З інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень вбачається, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2013 року у справі №0418/8245/2012 звернуто стягнення на предмет іпотеки: а саме квартиру загальною площею 43,90 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08 червня 2005 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNHDGK00000043 від 08 червня 2005 року в розмірі 149.917 грн.33 коп. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», шляхом реалізації предмета іпотеки через публічні торги, із встановленням початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання щодо судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог банку відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2013 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 04 березня 2013 року в частині способу реалізації предмета іпотеки змінено та викладено в наступній редакції: У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 червня 2005 року №DNHDGK00000043 в розмірі 29.686 доларів США 60 центів звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру

АДРЕСА_2 загальною площею 43,9 кв.м, шляхом надання права продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» через застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та встановленням початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Сторонами вказане рішення апеляційного суду не оскаржувалося та набрало законної сили.

Судом першої інстанції було встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 07 серпня 2014 року у справі №203/8736/13-ц позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 09 червня 2005 року №б/н задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку кредитну заборгованість у розмірі 28.662 грн.42 коп. Вирішено питання щодо судових витрат.

Зі змісту цього рішення вбачається, що між банком та відповідачем 09 червня 2005 року було укладено кредитний договір №б/н, згідно якого позичальник отримала кредитні кошти в розмірі 7.500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на суму залишку заборгованості на рік.

Вказане рішення суду сторонами оскаржене не було та набрало законної сили.

Постановою старшого державного виконавця Красногвардійського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 10 квітня 2015 року, за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк», було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №203/8736/13, виданого 20 лютого 2015 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська, про стягнення заборгованості за кредитним договором від 09 червня 2005 року №б/н з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 28.949 грн.04 коп., а також накладено арешт на все майно боржника (а.с.9-10,34-37,46-52).

Залишаючи позовні вимоги банку без задоволення суд першої інстанції посилався на те, що права банку не порушені накладанням арешту на майно в його (позивача) інтересах.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Статтями 575,577 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки щодо зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Статтею 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Особливості звернення стягнення на заставлене нерухоме майно визначено також положеннями Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон).

Стаття 44 Закону визначає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення вартості заставленого майна.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Частиною третьою вказаної статті визначено такі випадки можливого звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно, або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз`яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (частина четверта статті 54 Закону).

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Арешт з майна може бути знятий виконавцем за рішенням суду (частина перша, п`ята статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Судом першої інстанції було встановлено, що банк є одночасно і заставодержателем нерухомого майна за кредитним договором від 08 червня 2005 року №DNHDGK00000043, і стягувачем за виконавчим провадженням №47092059 щодо стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором від 09 червня 2005 року №б/н.

Таким чином суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2013 року було змінено рішення Кіровського районного суду

м.Дніпропетровська від 04 березня 2013 року в частині способу реалізації предмета іпотеки та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 08 червня 2005 року №DNHDGK00000043 звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 43,9 кв.м, шляхом надання банку права продажу предмета іпотеки через застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та встановленням початкової ціни на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до змісту частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» у редакції чинній, на час звернення Банку до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Тобто, рішенням апеляційного суду від 25 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, було надано право банку продати предмет іпотеки відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» будь-якій особі покупцю не в межах виконавчого провадження, та яке в силу згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Зважаючи на те, що рішенням суду, яке набрало законної сили, банку було надано право продажу предмету іпотеки, арешт спірного предмету іпотеки в рамках виконання іншого рішення суду порушує права банку, які підлягають захисту шляхом часткового задоволення позову та звільнення з-під арешту, накладеного 10 квітня 2015 року старшим державним виконавцем Грековим А.В. Красногвардійського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області при примусовому виконанні ВП №47092059 на нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_1 , а саме, трикімнатна квартира, загальною площею 43,90 кв.м, що розташована в Дніпропетровській області м АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги щодо заборони органам державної виконавчої служби вчиняти будь-які дії, пов`язані з обмеженням АТ КБ «ПриватБанк» прав іпотекодержателя щодо спірної квартири до задоволення не підлягають оскільки є необґрунтованими, так як діючим законодавством не передбачено зобов`язання третьої особи вчиняти певні дії.

Таким чином доводи апеляційної скарги в частині наявності правових підстав для звільнення з під арешту спірного нерухомого майна заслуговують на увагу та є такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, допустився грубих порушень норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції повинна містити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягають стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову, апеляційної скарги та касаційної скарги в розмірі 4.547 грн.40 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 , третя особа Красногвардійський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, про зняття арешту з майна задовольнити частково.

Звільнити з-під арешту, накладеного 10 квітня 2015 року старшим державним виконавцем Грековим А.В. Красногвардійського відділу Державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області при примусовому виконанні ВП №47092059 на нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_1 , а саме, трикімнатна квартира, загальною площею 43,90 кв.м, що розташована в Дніпропетровській області м. АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4.547 грн.40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.