Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 158/1988/16-ц

провадження № 61-12123св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Луцька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління Держаної фіскальної служби України у Волинській області, Управління Державної казначейської служби України у місті Луцьку,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 березня 2017 року у складі судді Костюкевича О. К. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Грушицького А. І., Киці С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Держаної фіскальної служби України у Волинській області (далі - Луцька ОДПІ), Управління Державної казначейської служби України у місті Луцьку про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 18 серпня 2015 року він отримав податкове повідомлення-рішення Ківерцівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Держаної фіскальної служби України у Волинській області (далі - Ківерцівська ОДПІ) на суму податкового зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 6 250 грн, яке оскаржив у судовому порядку. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року було визнано протиправним та скасовано повідомлення-рішення Ківерцівської ОДПІ (Рожищенське відділення) від 06 липня 2015 року № 1432/17-, однак відмовлено йому у стягненні понесених витрат на правову допомогу в розмірі 10 718,40 грн, оскільки ця допомога надавалася до відкриття провадження у справі. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року його апеляційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року в оскаржуваній ним частині щодо вирішення питання про компенсацію витрат на правову допомогу - без змін. Вважає, що зазначені витрати є прямими збитками, які він поніс з метою відновлення свого порушеного права. Крім того, неправомірними діями посадових осіб державного органу були порушені його нормальні життєві зв`язки, чим заподіяно моральної шкоди. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Луцької ОДПІ на свою користь 10 718,40 грн на відшкодування майнової шкоди (збитків), 2 000 грн - на відшкодування моральної шкоди та 4 060 грн - витрат на адвокатські послуги.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що грошові кошти в сумі 10 718,40 грн, які позивач сплатив за послуги адвоката, є не майновою шкодою, а витратами на правову допомогу, пов`язаними з розглядом адміністративної справи. Порядок відшкодування цих судових витрат врегульовано Кодексом адміністративного судочинства України, а не нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що дії посадових осіб державного органу щодо винесення податкового повідомлення-рішення від 06 липня 2015 року ґрунтувалися на вимогах чинного законодавства і не могли бути завідомо неправомірними, оскільки це повідомлення було скасоване в судовому порядку з врахуванням висновку судової експертизи, згідно з яким належний позивачу автомобіль «Тойота Ленд Крузер» в дійсності був випущений у 2009, а не у 2010 році, як зазначено у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено. Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У травні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Протиправність податкового повідомлення-рішення Ківерцівської ОДПІ була визнана постановою Волинського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року, яка набрала законної сили. Грошові кошти, витрачені позивачем на оплату адвокатських послуг, є майновою шкодою, яка була завдана в результаті винесення податковою інспекцією неправомірного повідомлення.

У червні 2017 року Управління Державної казначейської служби України у місті Луцьку подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку.

У червні 2017 року Луцька ОДПІ також подала заперечення на касаційну скаргу, в якому просила відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що витрати на правову допомогу не відносяться до майнової шкоди та не можуть стягуватися у самостійному провадженні, оскільки розподіл судових витрат здійснюється судом за результатами розгляду справи. Дії посадових осіб податкового органу щодо винесення повідомлення-рішення від 06 липня 2015 року ґрунтувалися на вимогах чинного законодавства і не могли бути завідомо неправомірними, оскільки це повідомлення було скасоване в судовому порядку з врахуванням висновку судової експертизи.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Ківерцівського районного суду Волинської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 березня 2018 року справу № 158/1988/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також посадовою або службовою особою цих органів при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Вказана позиція узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Судами встановлено, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 20 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2016 року, у справі № 803/3513/15 адміністративний позов ОСОБА_1 до Ківерцівської ОДПІ задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Ківерцівської ОДПІ (Рожищенське відділення) від 06 липня 2015 року № 1432/17-. Присуджено на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Ківерцівської ОДПІ судові витрати в розмірі 887,20 грн.

Під час розгляду вказаної справи судами вирішувалося питання про компенсацію позивачу витрат на правову допомогу в розмірі 10 718,40 грн, однак в задоволенні цієї вимоги було відмовлено у зв`язку з тим, що адвокат надавав свої послуги клієнту до відкриття провадження у справі, він не брав участі в судових засіданнях, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Також у справі № 803/3513/15 судами встановлено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення було прийняте Ківерцівською ОДПІ на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, за яким належний ОСОБА_1 автомобіль «Тойота Ленд Крузер» був випущений у 2010 році та зареєстрований Луцьким відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи Управління державної автомобільної інспекції Управління міністерства внутрішніх справ України у Волинській області 30 квітня 2010 року. Проте згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 18 грудня 2015 року № 107 датою випуску транспортного засобу є вересень 2009 року. Оскільки вказаний автомобіль використовувався більше п`яти років, то він не є об`єктом оподаткування в розумінні підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Згідно із статтею 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України Верховний Суд не має права переоцінювати докази та встановлювати нові обставини справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії посадових осіб державного органу щодо винесення податкового повідомлення-рішення від 06 липня 2015 року ґрунтувалися на положеннях чинного законодавства і не могли бути завідомо неправомірними, оскільки це повідомлення було скасоване в судовому порядку з урахуванням висновку судової експертизи, згідно з яким належний позивачу автомобіль «Тойота Ленд Крузер» в дійсності був випущений у 2009, а не у 2010 році, як про це зазначено у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу.

Тобто, встановивши, що позивачем не доведено факту завдання шкоди діями працівників податкового органу, а судове рішення Волинського окружного адміністративного суду безумовно не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди за рахунок держави.

При цьому суди правильно виходили з того, що грошові кошти в сумі 10 718,40 грн, які позивач сплатив за послуги адвоката, є не матеріальними збитками (майновою шкодою), а витратами на правову допомогу, пов`язаними з розглядом адміністративної справи, які не підлягають відшкодуванню в порядку цивільного судочинства. Питання про відшкодування цих витрат вже було предметом судового розгляду Волинського окружного адміністративного суду та Львівського апеляційного адміністративного суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 21 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов