№ 201/8832/18
провадження 2/201/754/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до Дніпровської міської ради, третя особа Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора про визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах малолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 14 серпня 2018 року звернулася до суду з позовом до відповідача Дніпровської міської ради про визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та в судовому засіданні посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську померла її невістка ОСОБА_4 ; 05 квітня 1997 року ОСОБА_4 вступила до шлюбу з ОСОБА_5 ; від вказаного шлюбу і спільного мешкання у ОСОБА_4 народилася донька: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2000 року придбали квартиру АДРЕСА_1 .

23 квітня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розлучились. Після розлучення неповнолітня дитина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишилась проживати разом зі своїм батьком - ОСОБА_5 . Окрім того, в ОСОБА_4 також народилися інші діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відомості про батька в свідоцтво про народження дитини внесені на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

На час смерті ОСОБА_4 її малолітні діти ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , проживали із нею. Після смерті доньки ОСОБА_4 позивач на підставі рішення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 22 липня 2009 року № 4832 призначена опікуном над малолітньою онукою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та призначена опікуном над малолітньою онукою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24 липня 2009 року позивач звернулася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори як опікун малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі вказаної заяви позивача - ОСОБА_1 була заведена спадкова справа № 776/2009. 19 квітня 2016 року позивачеві було надано письмову відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено видати на ім`я малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті їх матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , із вказівкою, що вчинити вказану нотаріальну дію неможливо, оскільки вчинення такої дії суперечить законодавству України та відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 08 жовтня 2007 року справа № 2-1806/07 за померлою ОСОБА_4 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Проте, право власності на 1/2 квартири, яке за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було визнано за ОСОБА_4 не було нею зареєстровано у КП «Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації» ДОР. Та після того як позивач звернулась з заявою до державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори м. Дніпропетровська про вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19 квітня 2016 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

У видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, та надане роз`яснення стосовно неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів. Так, аргументуючи вказану відмову нотаріус Білецька В.І. зазначила, що у відповідності до статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. В той же час, ОСОБА_1 пред`явила нотаріусу два рішення суду, а саме: рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спадкового майна, відповідно до якого право власності на вищезазначену квартиру визнано в цілому за ОСОБА_4 та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2008 року, згідно якого право власності на вищезазначену квартиру на всю частку визнано за ОСОБА_4 .

19 грудня 20014 року за вих. № 4049/02-14 Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було зроблено запит до КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР. Відповідно до довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_2 . містяться відомості про право власності за гр. ОСОБА_4 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2007 року, зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 23748037. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області за життя померлої зареєстроване не було, тобто не була проведена перереєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Іншим спадкоємцем за законом також є малолітня донька спадкодавця ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка спадщину прийняла фактично вступивши в право спадкування і прийнявши спадщину автоматично згідно ст.1268 Цивільного кодексу України та була зареєстрована разом зі спадкодавцем за однією адресою.

У зв`язку з цим вчинити нотаріальну дію, а саме видати на ім`я малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті їх матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 неможливо, оскільки вчинення такої дії суперечить законодавству України та відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат», є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

В зв`язку з тим, що позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Отже звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті матері вказаних малолітніх дітей, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що права малолітніх дітей порушено і був вимушений звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за цими дітьми право власності на вказане майно в порядку спадкування за законом, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача Дніпровської міської ради позовні вимоги не визнав, вказавши на те, що вони не є стороною в таких спорах і при наявності рішення суду про право власності на частину житла, вони його виконають, через зміну в законі надані позивачем їм документи не можуть бути підставою для реєстрації права власності на житло, спадщина в передбаченому законом порядку не зареєстрована, тому вважають позов безпідставним і просила винести рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; в письмовому зверненні до суду погодилися з викладеними в позові обставинами, підтвердивши правильність викладеного і свою згоду, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і просили слухати справу без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухати пояснення позивача і представника відповідача, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську померла ОСОБА_4 - невістка позивача: ОСОБА_1 , шо підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 видане 06 лютого 2009 року; 05 квітня 1997 року ОСОБА_4 вступила до шлюбу з ОСОБА_5 . Від вказаного шлюбу і спільного мешкання у ОСОБА_4 народилася донька: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, про що з книзі записів актів громадянського стану зроблено відповідний запис за № 159. Під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2000 року придбали квартиру АДРЕСА_1 .

23 квітня 2002 року згідно свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_3 виданого 26 серпня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розлучились. Після розлучення неповнолітня дитина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишилась проживати разом зі своїм батьком - ОСОБА_5 . Окрім того, в ОСОБА_4 також народилися інші діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження: видане 02 березня 2005 року, Серія НОМЕР_4 ) і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про народження: видане 26 серпня 2008 року, Серія НОМЕР_5 ). Відомості про батька в свідоцтво про народження дитини внесені на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження № 2 від 15 квітня 2009 року).

На час смерті ОСОБА_4 її малолітні діти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , проживали із нею. Після смерті доньки ОСОБА_4 позивач на підставі рішення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 22 липня 2009 року № 4832 призначена опікуном над малолітньою онукою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та призначена опікуном над малолітньою онукою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 після смерті доньки - ОСОБА_4 позивач звернулася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори - як опікун малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі вказаної заяви позивача - ОСОБА_1 була заведена спадкова справа № 776/2009. 19 квітня 2016 року позивачеві було надано письмову відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено видати на ім`я малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті їх матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , із вказівкою, що вчинити вказану нотаріальну дію неможливо, оскільки вчинення такої дії суперечить законодавству України та відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 08 жовтня 2007 року справа № 2-1806/07 за померлою ОСОБА_4 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Проте, право власності на 1/2 квартири, яке за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було визнано за ОСОБА_4 не було нею зареєстровано у КП «Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації» ДОР. Та після того як позивач звернулась з заявою до державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори м. Дніпропетровська, розглянувши заяву позивача - ОСОБА_1 , що діє від імені спадкоємців за законом, малолітніх дітей спадкодавця: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як опікун згідно рішення № 483 виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 22 липня 2009 року та рішення № 484 виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 22 липня 2009 року про вчиненім нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19 квітня 2016 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

У видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено та надане роз`яснення стосовно неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів. Так, аргументуючи вказану відмову нотаріус Білецька В.І. зазначила, що у відповідності до статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

В той же час, ОСОБА_1 пред`явила нотаріусу два рішення суду, а саме: рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2007 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спадкового майна, відповідно до якого право власності на вищезазначену квартиру визнано в цілому за ОСОБА_4 та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2008 року, згідно якого право власності на вищезазначену квартиру на всю частку визнано за ОСОБА_4 .

19 грудня 20014 року за вих. № 4049/02-14 Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було зроблено запит до КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР. Відповідно до довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_2 . містяться відомості про право власності за гр. ОСОБА_4 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2007 року, зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 23748037. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області за життя померлої зареєстроване не було, тобто не була проведена перереєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Іншим спадкоємцем за законом також є малолітня донька спадкодавця ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка спадщину прийняла фактично вступивши в право спадкування і прийнявши спадщину автоматично згідно ст.1268 Цивільного кодексу України та була зареєстрована разом зі спадкодавцем за однією адресою.

У зв`язку з цим вчинити нотаріальну дію, а саме видати на ім`я малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті їх матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 неможливо, оскільки вчинення такої дії суперечить законодавству України та відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат», є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України право власності виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідних органах, що здійснюють таку реєстрацію. Спадкодавець ОСОБА_4 перезареєструвати відповідним чином у бюро технічної інвентаризації право власності на житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 не встигла за своє життя.

В зв`язку з тим, що позивач, що діє в інтересах та від імені спадкоємців за законом, малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як зазначено вище не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та реалізувати своє спадкове право, змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Звернення до реєстратора, нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті матері вказаних дітей, оскільки іншим чином поновити їм свої спадкові права неможливо.

Отже, після смерті матері цих малолітніх дітей відкрилася спадщина, до складу якої на тепер входить частина вказаної квартири.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом також встановлено, що позивач доглядає за майном, веде господарство, ремонтує, доглядає, опікується над дітьми. В зв`язку з обставинами, що склалися, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права відповідно до положень статті 16 ЦК України.

Позивач вважає, що права дітей порушено, все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за ним право власності на вказану квартиру в порядку спадкування за законом. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про визнання права власності за ними на вказаний об`єкт нерухомості в порядку спадкування.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську померла ОСОБА_4 ; 05 квітня 1997 року ОСОБА_4 вступила до шлюбу з ОСОБА_5 ; від вказаного шлюбу і спільного мешкання у ОСОБА_4 народилася донька: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 вересня 2000 року придбали квартиру АДРЕСА_1 . 23 квітня 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розлучились. Після розлучення неповнолітня дитина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишилась проживати разом зі своїм батьком - ОСОБА_5 . Окрім того, в ОСОБА_4 також народилися інші діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відомості про батька в свідоцтво про народження дитини внесені на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

На час смерті ОСОБА_4 її малолітні діти ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , проживали із нею. Після смерті доньки ОСОБА_4 позивач на підставі рішення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 22 липня 2009 року № 4832 призначена опікуном над малолітньою онукою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та призначена опікуном над малолітньою онукою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24 липня 2009 року позивач звернулася до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори як опікун малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі вказаної заяви позивача - ОСОБА_1 була заведена спадкова справа № 776/2009. 19 квітня 2016 року позивачеві було надано письмову відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено видати на ім`я малолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті їх матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , із вказівкою, що вчинити вказану нотаріальну дію неможливо, оскільки вчинення такої дії суперечить законодавству України та відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 08 жовтня 2007 року справа № 2-1806/07 за померлою ОСОБА_4 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Проте, право власності на 1/2 квартири, яке за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було визнано за ОСОБА_4 не було нею зареєстровано у КП «Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації» ДОР. Та після того як позивач звернулась з заявою до державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори м. Дніпропетровська про вчинення нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19 квітня 2016 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Позивачу було рекомендовано звернутися до суду. Позивач після смерті ОСОБА_4 доглядає за майном, веде особисте господарство, ремонтує, опікується дітьми. В зв`язку з обставинами, що склалися, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права відповідно до положень статті 16 ЦК України.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах іф порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Об`єктами права приватної власності є жилі будинки, ... земельні ділянки, …транспортні засоби …». У відповідності до ст. 11 вказаного Закону, «1. Суб`єктами права приватної власності в Україні є громадяни України, ….».

При таких обставинах, у відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність», що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, «Громадянин набуває права власності на ... майно, одержане внаслідок успадкування ...».

Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про нотаріат», «Нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. …».

Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.».

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу - право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача і малолітніх дітей, останній і вважав необхідним звернутися до суду з нижчевказаними позовними вимогами про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті матері дітей, які він вважає законними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Отже, в даному випадку немає перешкод для набуття дітьми права приватної власності на вказане нерухоме майно - майно, одержане внаслідок успадкування.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 і визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, З, 5, 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 03 вересня 2019 року.

Суддя -