ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» листопада 2019 року

м. Харків

справа № 616/791/18-ц

провадження № 22ц/818/5347/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач Приватне сільськогосподарське підприємство «імені Шевченка», представник позивача Сарняк В ОСОБА_1 С.,

відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача Костиря Г.А.

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року в складі судді Рикова М.І.

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року Приватне сільськогосподарське підприємство «імені Шевченка» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, спричинених незаконним розірванням договору оренди землі в односторонньому порядку, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що 01 листопада 2007 року між Приватним сільськогосподарським підприємством «імені Шевченка» та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:0140, площею 5,7520 га, що знаходиться на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, яка належить останньому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ХР НОМЕР_1 , виданого Великобурлуцькою районною державною адміністрацією 29 вересня 2003 року зі строком на 10 років.

Зазначив, що даний договір зареєстрований у Великобурлуцькому районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 лютого 2009 року за № 24, тому договір набуває чинності з 19 лютого 2009 року, а термін його дії закінчується 19 лютого 2019 року.

Вказав, що за період дії цього договору у відповідача до підприємства претензій не було, спорів з оплати орендної плати, по суті використання земельної ділянки не виникало. Також, договір в порядку, передбаченому чинним законодавством не оскаржувався, отже, строк дії договору оренди не закінчився, він є чинним, підстави для розірвання договору та витребування землі відсутні.

Зазначив, що відповідач у квітні 2018 року самовільно зайняв цю земельну ділянку і користується нею по теперішній час, що підтверджується копією довідки Великобурлуцького відділення поліції Вовчанського відділу поліції ГУНП в Харківській області від 19 квітня 2018 року «За результатами розгляду повідомлення громадянина ОСОБА_3 ЖСО № 473 від 10 квітня 2018 року».

Вважав, що самовільним захопленням земельної ділянки відповідач порушив діючий договір оренди земельної ділянки і тим самим порушив права підприємства, в оренді якого знаходиться земельна ділянка. У зв`язку з чим підприємству спричинено збитки.

Згідно з планом дотримання сівозміни підприємство, зібравши у 2017 році з орендованої земельної ділянки урожай озимої пшениці, планував у 2018 році засіяти земельну ділянку соняшником і зібрати із одного гектара землі 22 центнери, що становить 2 тони 200 кг насіння соняшнику, а з усієї земельної ділянки - 12 650 кг зерна соняшнику.

Затрати на вирощування соняшнику та затрати на його збут, чистий дохід від реалізації насіння соняшнику становить сума в розмірі 57 632,45 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «імені Шевченка» суму збитку у розмірі 57 632,45 грн., спричинених ним самовільним захопленням земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0140, площею 5,7520 га, що розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області і знаходиться в оренді Приватного сільськогосподарського підприємства «імені Шевченка» на підставі договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2007 року, зареєстрованого у Великобурлуцькому районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 лютого 2009 року за № 24.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року позов Приватного сільськогосподарського підприємства «імені Шевченка» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «імені Шевченка» 57 632,45 грн. у рахунок відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди та 1762,00 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд, незважаючи на його заперечення щодо факту розірвання договору оренди з позивачем та факту самовільного захоплення земельної ділянки, визнав преюдиціальними факти, що містяться в матеріалах ЖЄО № 473 від 10 квітня 2018 року, складених дільничним офіцером поліції СППП Великобурлуцького відділення поліції Вовчанського відділу поліції ГУНП в Харківській області; що судом першої інстанції встановлено, що роботи на землі проводились транспортом, який належить ФГ «Гниличанська Нива», але жодного доказу щодо цього матеріали справи не містять; що обставини, викладені в позовній заяві не відповідають дійсності, а договір оренди земельної ділянки від 01 листопада 2007 року є чинним, обов`язковим до виконання сторонами і більше того у жодному разі не розривався ним в односторонньому порядку; що станом на день розгляду справи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про розірвання договору, таким чином, встановлений судом першої інстанції факт розірвання договору оренди, як передумова притягнення його до відповідальності, не відповідає дійсності; що суд при визначенні розміру збитків, не перевіряючи їх з іншими належними доказами, не залучаючи спеціалістів в цій галузі та не проводячи експертизу, а лише покладаючись на розрахунок здійснений самим позивачем, продемонстрував свою упередженість та необ`єктивність щодо нього; що додатковим свідченням такої упередженості та необ`єктивності є встановлення судом фактів на користь позивача, які не були ані предметом спору, ані предметом дослідження судом та учасниками справи, зокрема, суд встановив, що протягом 2008-2016 років підприємство виплачував йому орендну плату в натуральній формі; в підтвердження доведеності цієї обставини суд наводить відсутність її оспорюваності з його боку у відзиві, таким чином, суд звільнив позивача від обов`язку доведення тих обставин, на які він посилається як на підтвердження своїх доводів, вийшов при цьому за межі досліджуваних доказів та позбавив його в майбутньому права заявляти претензії з приводу розрахунків за використання земельної ділянки.

30 жовтня 2019 року до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначив, що рішення суду є законим, а апеляційна скарга необгрунтованою. При цьому наполягав на тому, що ОСОБА_2 протиправно почав господарювати на земельній ділянці, яка знаходилась в оренді у позивача.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів порушення його прав ОСОБА_2 , чим спричинив йому збитки в розмірі 57 632,45 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_2 .

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія XP № 125503, від 29 вересня 2003 року, виданого на підставі розпорядження Великобурлуцької районної державної адміністрації від 28 лютого 2003 року № 50 та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 333, ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 5,7520 га у межах згідно з планом, кадастровий номер :02:000:0140, яка передана йому для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області (а.с.17).

01 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та Приватним сільськогосподарським підприємством «імені Шевченка» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 5,7520 га, яка знаходиться на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області за межами населеного пункту зі строком на 10 років.

Даний договір зареєстрований у Великобурлуцькому районному відділі Харківської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» Харківської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 лютого 2009 року за № 24 (а.с.14-15).

01 листопада 2007 року між ОСОБА_2 та Приватним сільськогосподарським підприємством «імені Шевченка» складено акт приймання-передачі земельної ділянки до договору оренди землі, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування (оренду) земельну ділянку ріллі загальною площею 5,7520 га, яка знаходиться на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, для використання згідно з цільовим призначенням та умовами вищевказаного договору (а.с.16).

Із довідки дільничного офіцера поліції СПП Великобурлуцького відділення поліції Вовчанського відділу поліції ГУНП в Харківській області від 19 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_3 , який є директором підприємства, повідомив поліцію про факт незаконного господарювання на орендованих підприємством земельних ділянках техніки, яка належить Фермерському господарству «Гниличанська Нива».

Також, матеріали справи містять наступні документи, надані підприємством, а саме, копію структури посівних площ на 2018 рік, з якої вбачається, що озима пшениця - 500, ячмінь 70, кукурудза на зерно 100, соняшник 350,0, пар 225, всього землі в обробітку 1245.; сівозміни на 2016 - 2018 роки чергування культур: чорний пар, озима пшениця, соняшник, кукурудза на зерно, ячмінь, гречка (а.с.18); довідку про середню урожайність соняшнику за 2015-2017 роки, яка склала 22 ц з 1 га.; реалізаційну ціну соняшнику за 2017 рік, яка становила 10 159,00 грн. за 1 т., за 2018 рік -10 000,00 грн. (а.с.24); розрахунок, здійснений підприємством про розмір шкоди, згідно якого затрати на вирощування соняшника (попередник озима пшениця) складають 5,7520 га*11572,80 грн.=66566,75 грн. Зазначено, що при плановій урожайності соняшнику отримано 12,650 т (5,7520 га*22,0); виручка від реалізації соняшнику становить 126500,00 грн.; затрати на збут соняшника - 2300,80 грн. (400-5,7520 га); чистий дохід від реалізації соняшника - 57632,45 грн. (126500,00-66566,75-2300,80) (а.с.25).

З інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 19 листопада 2018 року вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер :02:000:0140, площею 5,752 га, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , перебуває в оренді у Приватного сільськогосподарського підприємства «імені Шевченка» (а.с.51).

Відповідно до частин першої, третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Така сама норма міститься в частині другій статті 28 Закону України «Про оренду землі», згідно якої збитками вважаються доходи, які орендар міг би реально отримати в разі належного виконання орендодавцем умов договору.

Частиною четвертою статті 623 ЦК України передбачено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Особа, яка вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Обов`язок довести наявність збитків покладається на позивача: протиправність поведінки, заподіяння збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Окрім того, важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх розмір, шкода з боржника не стягується.

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які могли б бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Отже пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків.

При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Матеріали справи свідчать про те, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_2 , з 19 лютого 2009 року знаходиться в оренді позивача. Доказів того, що договір оренди після закінчення строку його дії, а саме з 19 лютого 2019 року розірвано, матеріали справи не містять. Належних та допустимих доказів, (акта про порушення або постанови про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності) того, що ОСОБА_2 у квітні 2018 року порушено право орендаря та здійснено боронування орендованої земельної ділянки, крім довідки дільничного офіцера поліції СПП Великобурлуцького відділення поліції Вовчанського відділу поліції ГУНП в Харківській області від 19 квітня 2018 року, до якої судова колегія відноситься критично, оскільки вона не є допустимим доказом того, що ОСОБА_2 або за його проханням Фермерське господарство «Гниличанська Нива» здійснили боронування спірної земельної ділянки, немає. Таким чином відсутні докази протиправної поведінки відповідача.

Також, відсутні докази того, що підприємство дійсно на спірній земельній ділянці мав намір зробити посів саме соняшнику, а не інших культур; що середня врожайність соняшнику за 2015-2015 роки склала саме 22 ц з 1 га землі, реалізаційна ціна соняшнику за 2017 рік - 10 159,00 грн. за 1 т, за 2018 рік 10 000,00 грн.

Методика розрахунку упущеної вигоди позивача зводиться лише до множення плану урожаю соняшника (12,650 т) на ціну (10 000,00 грн.) та вирахування затрат, що не свідчить про належне її обгрунтування. Сума упущеної вигоди надана без посилання на жодні дані про середню врожайність на земельній ділянці згідно зі статистично звітністю та середню ринкову вартість культури.

При цьому, суперечливими є посилання позивача на те, що йому спричинено збитки у вигляді упущеної вигоди саме через неможливість обробляти спірну земельну ділянку, хоча у 2018 році, як він зазначив, реалізував соняшник за 1 т 10 000,00 грн.

Таким чином, позивач не довів, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Матеріали справи не свідчать про те, що підприємство скористався наданим йому законом правом для звернення за захистом його порушеного права до суду з відповідним позовом, зокрема, щодо усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою.

Водночас жодних доказів на підтвердження намірів позивача щодо обробітку спірної земельної ділянки, як і доказів реальної можливості отримати вказаний дохід позивач не надав, що вказує лише на теоретичне обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення.

Аналізуючи наведене, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо задоволення позову позивача, оскільки жодного доказу порушення прав позивача ним не надано.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору і дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2643,00 грн. підлягає стягненню з Приватного сільськогосподарського підприємства «імені Шевченка» на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 30 серпня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову Приватного сільськогосподарського підприємства «імені Шевченка» до ОСОБА_2 про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, спричинених незаконним розірванням договору оренди землі в односторонньому порядку відмовити.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «імені Шевченка» на користь ОСОБА_2 2643, 00 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

Повний текст постанови складено 14 листопада 2019 року.