Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.11.2019 Справа №607/7951/19

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Вийванко О. М.

за участю секретаря судового засідання Стрілкової М. С.

учасників справи

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивач значив, що ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 з 18.07.1998 по 26.06.2018. Від шлюбу у них народились четверо дітей: син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .. Діти на даний час проживають разом із сторонами у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Факт проживання позивача у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації. Хочу також зазначити, що певні відрізки часу позивач не проживає у даній квартирі, оскільки їздить на роботу за межі України. Дана квартира придбана відповідачем під час шлюбу за спільні з позивачем кошти, являється об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто позивача та відповідача.

У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати квартиру АДРЕСА_2 , об`єктом спільною сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , в порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивач, як до розлучення так і сьогодні з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дітьми, участі у їхньому житті свідомо не приймає, допомоги жодної не надає вважаючи це зайвим. Відповідач неодноразово зверталася до позивача з проханням оплачувати хоча б комунальні послуги за які виникла значна заборгованість, через потребу їй самій забезпечувати чотирьох дітей, проте, звернення були ігноровані, а заборгованість з комунальних платежів погашена тільки після звернення до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу. Також відповідач вимушено звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів, оскільки добровільно позивач жодної допомоги дітям не надає. У травні 2006 року позивач за позичені у його рідної сестри кошти поїхав закордон, потягом року перебування закордоном жодної матеріальної допомоги сім`ї не надавав, обґрунтовуючи це тим, що потрібно повернути позичене на дорогу у сестри. Загалом, протягом семи років перебування закордоном матеріально сім`ю позивач жодним чином не підтримував, посилаючись на те, що немає постійної роботи, пів року працює, а другу половину року живе на зароблені кошти, яких не достатньо, щоб допомагати сім`ї, оскільки закордоном дорога оренда житла, продукти харчування та вбрання. Перебуваючи в Україні до виїзду закордон позивач не працював, хоча є здоровим працездатного віку. Повернувшись закордону у 2014 році Позивач до 2017 року не працював та не міг матеріально підтримувати сім`ю. Коштів не було, навіть, щоб погасити заборгованість із комунальних платежів, про що вказано вище та що стало однією із причин розірвання шлюбу. Таким чином, позивач протягом всього подружнього життя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї.

Позивач не довів власної фінансової чи власного працею участі у придбанні спірного майна, а тому на майно не може поширюватися режим спільної сумісної власності сторін спору. Оскільки, позивач не є титульним власником нерухомого майна, саме на нього покладається обов`язок доказування обставин власної участі коштами та/чи працею у створенні майна. Майно, хоч і формально набуте у шлюбі, проте фактично шлюбні відносини були припиненими, оскільки сторони тривалий час не проживали разом, не підтримували подружніх стосунків, не вели спільного господарства, що призвело до розірвання шлюбу. Позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та не проживав у спірній квартирі.

Власником майна є відповідач, оскільки, воно придбане за її власні кошти та на особливих умовах щодо вартості, через працю викладачем Тернопільської академії народного господарства. Працюючи викладачем Тернопільської Академії Народного Господарства у Відповідача виникла можливість прийняти дольову участь у житловому будівництві багатоквартирного житлового будинку за АДРЕСА_3 на особливих умовах щодо вартості цільового об`єкта. Дольовиками будівництва могли бути виключно працівники ТАНГ, через власну працю та кваліфікацію. У момент, коли відповідач дізналася про можливість прийняти дольову участь у житловому будівництві, як працівник ТАНГ, у неї не було достатньої суми коштів для укладення Договору. Щоб не втратити вигідну пропозицію відповідач змушена була звернутися за допомогою до рідної сестри - ОСОБА_9 , та її чоловіка - ОСОБА_10 , майновий стан яких, дозволяв їм допомогти їй матеріально. Необхідна для придбання майна сума коштів надана Відповідачу ОСОБА_10 без умови повернення, як допомога, чи дар.

Після оформлення права власності на житло виникла необхідність у його ремонті та облаштуванні. Ремонт здійснюється власними силами за мірою можливості, коштами допомагають батьки Відповідача. Індивідуальне опалення поставлене в одній кімнаті, котел придбано за кошти батька Відповідача, - ОСОБА_11 . Одна кімната без ремонту (сира). Відповідач допомагав здійснювати ремонт власною працею, коштів для ремонту не надавав. Майно потребує капітального ремонту. Тож, поліпшення у майні після його придбання здійснено власними силами для можливості проживання там за кошти Відповідача та є незначними. Дане житло є єдиним місцем проживання відповідача та чотирьох дітей, одна дитина неповнолітня, а троє інших продовжують навчання. Позивач не знав, навіть, приблизної вартості майна (спірного житла), оскільки не приймав жодної участі ні грошима, ні працею у його придбанні. Таким чином, майно придбане за особисті кошти відповідача на особливих умовах щодо вартості, через працю викладачем Тернопільської академії народного господарства. Описані обставини свідчать про те, що позивач окрім того, що не приймав участі ні коштами ні працею у придбанні спірного майна, ще й не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні чотирьох дітей. З цих підстав просить визнати майно, а саме, квартиру за адресою АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_4 та стягнути судові витрати.

Відповідач - позивач ОСОБА_4 подала відзив на позов в якому позов не визнала посилаючись на обставини викладенні у зустрічній позовній заяві, і з цих підстав зазначає, що квартира, хоча і придбана у період шлюбу, однак за її особисті кошти, а тому спірне майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Тому просить відмовити у задоволенні позову.

Представником позивача - відповідача ОСОБА_3 подано відповідь на відзив у якому зазначено, що договір №93 про дольову участь у житловому будівництві від 17.08.2013 відповідач уклала в інтересах сім`ї, а тому спірна квартира являється спільним сумісним майном подружжя. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Також, між позивачем та ОСОБА_10 , який являється чоловіком рідної сестри відповідачки уже тривалий час склались вельми неприязні стосунки, які виливались у постійні конфлікти. Таким чином, ОСОБА_12 є заінтересованим в тому, щоб спірна квартира була визнана особистою приватною власністю, також відповідачка намагається ввести суд в оману, а отже такі безпідставні твердження відповідачки не можуть братись судом до уваги.

Крім цього, до 2019 року позивач продовжував проживати разом із відповідачем та спільними дітьми у спірній квартирі у ті періоди коли не виїжджав за межі України на заробітки, іншого житла у власності в нього немає. Перебуваючи вдома позивач продовжував і продовжує на даний час як і раніше купляти меблі, продукти, ліки, взуття та одяг, інші необхідні речі, оплачувати, послуги, послуги мобільного зв`язку для потреб сім`ї. У періоди, коли позивач знаходиться за межами України, він пересилає грошові кошти відповідачці та дітям за допомогою міжнародних платіжних систем та іншими способами. На даний час відповідачка зібрала особисті речі із спірної квартири, передала їх батькам позивача та не допускає його до користування нею, що частково унеможливлює позивачу і надалі виконувати свої обов`язки. Всі чеки, квитанції, платіжні документи, які вже долучені позивачем до матеріалів справи і будуть долучені в майбутньому є лише невеликою частиною того, що вдалось випадково зберегти, оскільки позивач не підозрював, що відповідачка зможе так підло з ним вчинити, перекресливши в одну мить багато років сімейного життя та роки важкої праці позивача за межами України, якою він заробляв на спірну квартиру.

Відповідач - позивач ОСОБА_4 подала заперечення на відповідь на відзив у якому зазначено, що позивач не зареєстрований та фактично не проживає за місцем проживання дітей, діти перебувають на утриманні ОСОБА_4 , довідка надана позивачем на підтвердження власного місця проживання вважати такою, яка не відповідає дійсності, оскільки факт місця проживання ОСОБА_13 на момент її складення не встановлювався. Позивач протягом тривалого періоду часу не проживає із дітьми та протягом всього подружнього життя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, матеріальної допомоги сім`ї не надавав, участі у вихованні та утриманні дітей та житті сім`ї не приймав, що стало причиною розірвання шлюбу. До того ж, спілкування відповідача з дітьми протягом усього перебування закордоном не відбувалося, або було дуже натягнутим, потреби дітей не вислуховувалися, не бралися до уваги, а у період перебування в Україні у нетривалі моменти зустрічей спілкування супроводжувалося зневажанням дітей, небажанням спілкуватися, побоями. Квитанції не можуть братися до уваги як неналежний доказ. Позивач не подав доказів про свою трудову участь та отримання прибутків.

ОСОБА_3 не подано відзив на зустрічну позовну заяву.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просить їх задовольнити у повному обсязі. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечив та просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача-позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти первісних позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві. Зустрічні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

При розгляді справи судом учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду витребувано докази.

Ухвалою суду прийнято до спільного розгляду зустрічний позов.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд приходить до висновку.

Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Судом встановлено, що ОСОБА_14 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 18.07.1998. Від шлюбу у них народились четверо дітей: син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син -

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .. Шлюб між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 розірвано та відновлено ОСОБА_14 її дошлюбне прізвище « ОСОБА_14 », що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26.06.2018, справа №607/13129/17.

Під час перебування сторін у шлюбі, між ТзОВ «Забудівник Академії» та ОСОБА_14 було укладено договір №93 про дольову участь у житловому будівництві від 17.08.2013, на будівництво квартири АДРЕСА_2 .

Згідно довідки, виданої ТзОВ «Забудівник Академії», ОСОБА_14 сплачено кошти в розмірі 227 840,00 грн.

Відповідно до інформаційної довідки №159154066, за ОСОБА_14 , 22.08.2014 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Як вбачається із довідки №07 від 01.02.2018, видана ОСББ «Економіст», ОСОБА_3 з серпня 2016 року фактично проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , але незареєстрований.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У пункті 3 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Частина 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану за рахунок позичених грошових коштів квартиру, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Виходячи з припису ст. 60 Сімейного кодексу України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, суд вважає, що квартира АДРЕСА_2 , придбана за період шлюбу, за спільні кошти на підставі договору про дольову участь у житловому будівництві, а тому є спільною сумісною власністю.

Посилання відповідача ОСОБА_4 на те, що квартира придбана нею на особливих умовах щодо її вартості, оскільки квартира відчужувалася виключно працівникам Тернопільського національного економічного університету, суд зазначає, що придбання майна відповідачем на особливих умовах не може бути підставою для віднесення даного майна до особистої приватної власності відповідача.

Також посилання відповідача, що спірна квартира придбана за отриманні кошти в ОСОБА_10 , суд, зазначає, що наявність боргових зобов`язань повинно бути підтверджено відповідними засобами доказування, зокрема на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У разі укладення договору дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідачем не було подано доказів укладення договору позики або договору дарування між нею та ОСОБА_10 . Також суд не бере до уваги показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з приводу передачі коштів ОСОБА_4 в розмірі 26 000 доларів США, оскільки дані показання не були підтвердженні належними доказами.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із статями 80 і 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Враховуючи, що сторони не домовилися про поділ майна за взаємною згодою, як це передбачено ч. 2 ст. 69 Сімейного кодексу України , даний спір повинен вирішуватися судом.

За таких обставин, враховуючи, що спірна квартира набута за час шлюбу подружжям за спільні кошти, є спільним сумісним майном подружжя, а також, що згоди про поділ спільного майна подружжя сторони не досягли, суд вважає, що права та інтереси позивача були порушенні відповідачем, і вказані порушенні права та інтереси підлягають захисту судом та в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Щодо вимог по зустрічному позову слід зазначити наступне.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_2 , придбана за період шлюбу, за спільні кошти тає спільною сумісною власністю, суд вважає, що відсутні підстави для визнання спірну квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_4 ,

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За таких обставин, суд вважає, що слід розподілити судові витрати, які підлягають стягненню з відповідача в користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме підлягає стягнення судовий збір в розмірі 1 900,50 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Задовольнити позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1 900,50 грн. (тисячу дев`ятсот гривень 50 копійок).

Відмовити у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач - відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - позивача: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко