КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 761/14570/19 Головуючий у суді першої інстанції: Фролова І.В.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9889/2019 Доповідач: Гаращенко Д.Р.

04 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М. Левенця Б.Б.

При секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Савчука Костянтина Петровича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Просив скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, що було встановлене Постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року.

Свою заяву обґрунтував тим, що постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року було встановлене тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, до виконання зобов`язань за рішенням суду.

05 квітня 2019 року заявник звернувся до суду першої інстанції із заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Свої вимоги обґрунтував тим, що в нього виникли обставини у зв'язку з якими необхідно терміново скасувати тимчасове обмеження заявника у праві виїзду за межі України.

Заявник наразі уклав угоду про участь у виробництві аудіовізуального твору із ТОВ «Новий Канал», що потребує його від`їзду за кордон, а також те, що на його утриманні знаходиться четверо дітей, та він є інвалідом 2 групи, від виконання рішення суду про стягнення з нього коштів заявник не ухиляється.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 було задоволено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 11 червня 2019 року старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Савчук К.П. подав апеляційну скаргу.

Просив скасувати Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Апеляційну скаргу обґрунтував тим, що судом першої інстанції постановлена ухвала з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, що як наслідок призвело до неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалення незаконної по суті ухвали.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що судом не вірно встановлені обставини справи. Висновки суду про те, що обмеження у праві виїзду за кордон фактично позбавить ОСОБА_1 засобів до існування та можливості утримання дітей є помилковими. Суд не звернув увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 працевлаштований, має певний дохід, але самостійно не здійснив жодної дії щодо погашення наявної заборгованості.

Обставини даної справи досліджувались Київським апеляційним судом та відповідно була ухвалена постанова від 20 березня 2019 року про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, яка набрала законної сили.

В судовому засіданні старший державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Савчук К.П. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

ОСОБА_1 та його адвокат заперечували порти апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заінтересована особа ОСОБА_2 залишив вирішення питання на розсуд суду.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 лютого 2018 року на виконання вимог державного виконавця Савчука К.П., згідно постанови про відкриття виконавчого провадження (ВП №55668444) від 30 січня 2018 року, ОСОБА_1 надіслав Декларацію про доходи та майно боржника фізичної особи.

Згідно актів про передачу майна Стягувачу у рахунок погашення боргу, старшим державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС ГТУЮ у місті Києві Савчуком К.П. передано в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №756/11279/16-ц від 13 грудня 2018 року наступне майно: земельна ділянка площею 0,12 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та нежила будівля (літ.А) загальною площею 379, 20 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , що зменшило його заборгованість з 8 903 606.56 грн. до 5 702 046,56 грн..

Постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 23 листопада 2018 року щодо відмови в обмежені у праві виїзду ОСОБА_1 скасована, встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Згідно з постановою встановлено, що ОСОБА_1 перебував за кордоном загалом 34 дні, на що в будь-якому разі необхідні певні кошти, як на оплату квитків, так і на витрати, пов`язані з перебуванням в іншій країні, в той же час, подана боржником декларація засвідчує отримання останнім фактичного доходу в сумі 6 222 грн. 65 коп. щомісячно.

Отримуючи дохід в сумі - 6 222 грн. 65 коп. на місяць об`єктивно неможливо забезпечити закордонні подорожі з перебуванням в Польщі та Угорщині протягом 34 днів.

Задовольняючи заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у порядку ч. 5 ст. 441 ЦПК України суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 уклав угоду про участь у виробництві аудіовізуального твору із ТОВ «Новий Канал», що потребує від`їзду його за кордон. Крім того, на його утриманні знаходиться четверо дітей, а від виконання рішення суду про стягнення з нього коштів заявник не ухиляється.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

За умовами ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно з Постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року ОСОБА_1 встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, до виконання зобов`язань за рішенням суду.

Укладення 18 грудня 2018 року з ТОВ «Новий Канал» та ОСОБА_1 Угоди №998/2018 про участь у виробництві аудіовізуального твору, не позбавляє боржника виконувати рішення суду щодо повернення боргу.

При наявності боргових зобов'язань ОСОБА_1 повинен був знати та передбачати, те, що за невиконання рішення суду він може бути обмежений у праві виїзду за межі України, а тому прийняв на себе усі риски пов'язані з укладанням зазначеної угоди.

Наявність інвалідності 2 групи також не позбавляє ОСОБА_1 від виконання рішення суду.

Наявність чотирьох дітей, також не надає ОСОБА_1 права на ухилення від виконання рішення суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 не довів колегії суддів належних доводів, що саме за кордоном в нього є єдина можливість заробити гроші.

Крім того як встановлено Постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року, ОСОБА_1 добровільно та самостійно погашення боргу не здійснював та не здійснює, а обставини встановлені рішенням суду згідно з ч. 5 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування.

Колегія суддів вважає, що обмеження боржника у праві виїзду за кордон не позбавляє ОСОБА_1 засобів до існування та можливості утримання дітей, оскільки доказів зворотнього він не надав.

Також ОСОБА_1 не надав суду доказів добровільного виконання рішення суду протягом тривалого строку, доказів здійснення боржником дій які б свідчили про його зацікавленість щодо виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає, що подання держаного виконавця обґрунтоване, та підтверджує необхідність обмеження права ОСОБА_1 на виїзд за межі України.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 " Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів."

Стаття 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Так само, як це передбачено відповідно до більшості інших гарантованих Конвенцією основних прав, держава може обмежити здійснення права на власність. Вона може позбавити особу її майна "в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом". Вона може також "вводити в дію такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів" або для забезпечення сплати різних штрафів, податків та ін. Таким чином, згідно з цією статтею держава має широкі межі розсуду.

Оскільки ОСОБА_1 є боржником, та свідомо не повертає належне іншій особі майно (грошові кошти) яке було стягнуто за рішенням суду, то колегія суддів вважає, що своїми діями та бездіяльністю він порушує право власності цієї особи яке охороняється законом.

Факти ухилення боржника від виконання рішення суду встановлені Постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року та не потребують доказуванню.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року (скарга № 28975/05), яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року, Судом зазначено, що обмеження щодо заборони у праві виїзду за межі країни повинні бути обґрунтовані та пропорційні відповідно із частинами 2,3 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (свобода залишати свою країну та обмеження цього права лише на підставі закону та якщо це необхідно в демократичному суспільстві).

Колегія суддів вважає цілком обґрунтованим обмеження ОСОБА_1 щодо заборони у праві виїзду за межі країни, є пропорційними відповідно із частинами 2,3 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Висновок суду першої інстанції, про те, що не встановлено обставин ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань згідно рішення суду, суперечить висновку Постанови Київського апеляційного суду від 20 березня 2019 року, яке набрало законної сили та не скасовано.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Савчука Костянтина Петровича задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 травня 2019 року скасувати, та ухвалити нове рішення про залишення заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.М. Ратнікова

Б.Б. Левенець