Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 182/1103/15-ц

провадження № 61-4725св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року у складі судді Тихомирова І. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Митрофанової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 уклали кредитний договір (далі - договір), оформлений заявою позичальника № NIXRRX01840050. За умовами договору відповідач отримав кошти у розмірі 4 992 грн 00 коп. зі сплатою 1 % на місяць, зі строком кредитування 24 місяці і кінцевим терміном повернення - 25 травня 2009 року.

Оскільки ОСОБА_2 зобов`язання за кредитним договором не виконував, станом на 10 грудня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 60 832 грн 93 коп., з них: заборгованість за кредитом - 4 992 грн 00 коп.; проценти - 14 249 грн 03 коп.; пеня - 41 232 грн 47 коп.; комісія - 359 грн 43 коп.

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за процентами за період з 10 грудня 2009 року по 10 грудня 2014 року у розмірі 35 530 грн 56 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно із заявою позичальника від 25 травня 2007 року ОСОБА_3 було надано кредит у розмірі 4 992,00 грн на 24 місяці, тобто до 25 травня 2009 року включно. Трирічний строк позовної давності щодо вимог банку до боржника сплив у травні 2012 року, у той час як позивач звернувся до суду з позовом у лютому 2015 року. Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не містять підпису позичальника, а тому суд поставив під сумнів посилання позивача на визначення сторонами в цих умовах строку позовної давності у п`ять років.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву, а також те, що умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

У жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Нарахування процентів здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку за кредитом. Позивач має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 10 грудня 2011 року до 10 грудня 2014 року у межах строку позовної давності, визначеного у статті 257 ЦК України. Проценти є платою за користування чужими коштами і є основною вимогою банку. Договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку. Тому, на думку позивача, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником терміну внесення кожного чергового платежу. А отже, початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення терміну його внесення.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.

Надходження касаційної скарги до Верховного Суду

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 26 квітня 2017 року зазначену цивільну справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини, встановлені обставини

Судом установлено, що 25 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 укладений кредитний договір, оформлений заявою позичальника № NIXRRX01840050. За умовами договору відповідач отримав кошти у сумі 4 992 грн 00 коп. зі сплатою 1 % на місяць, зі строком кредитування 24 місяці і кінцевим терміном повернення - 25 травня 2009 року.

Згідно із заявою позичальника від 25 травня 2007 року № NIXRRX01840050 ОСОБА_2 погодився із тим, що ця заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифами складає кредитно-заставний договір (а. с. 5).

Сторони погодили, що погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється щомісяця у період з «5» по «10» число кожного місяця у сумі 355 грн 19 коп., яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, комісії, винагороди, а також інших виплат згідно з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт).

ОСОБА_2 зобов`язання за договором не виконував, у зв`язку із чим станом на 10 грудня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 60 832 грн 93 коп., з них: заборгованість за кредитом - 4 992 грн 00 коп.; заборгованість за відсотками - 14 249 грн 03 коп.; заборгованість за пенею - 41 232 грн 47 коп.; комісія - 359 грн 43 коп.

11 липня 2016 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а. с. 39), оскільки строк кредитного договору закінчився 25 травня 2009 року, у той час як банк звернувся до суду з позовом лише у лютому 2015 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суду, і застосовані норми права

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування ним, винагороди, неустойки-пені, штрафів за договором установлено сторонами тривалістю в п`ять років.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Отже, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суд від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяців - до 25 травня 2009 року включно.

Тому саме у межах строку кредитування, тобто до 25 травня 2009 року, відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період з «5» по «10» числа кожного місяця. Починаючи з 26 травня 2009 року відповідач мав обов`язок. незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Ураховуючи, що строк позовної давності зі сплати заборгованості за кредитом щодо погашення останнього щомісячного платежу сплив 25 травня 2009 року, то законним і обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що банк, звернувшись до суду у лютому 2015 року, пропустив строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого просив відповідач.

Крім того, правильним є висновок судів про те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам, у пункті 5.5 яких визначено позовну давність тривалістю п`ять років, не містять підпису відповідача, а у заяві останнього від 25 травня 2009 року № NIXRRX01840050 не погоджено ним збільшення позовної давності. Тому твердження ПАТ КБ «ПриватБанк» про визначення сторонами збільшеної позовної давності у строк п`ять років є безпідставними.

Такий правовий висновок узгоджується з правовим висновком, вкладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, з дотриманням вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясував обставини справи, а тому ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У цьому разі відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України зміна розподілу судових витрат не відбувається.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права зводяться до переоцінки досліджених судами доказів, висновків судів не спростовують, та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк