Справа № 152/230/19
Провадження № 22-ц/801/1530/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Славінська Н. Л.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 рокуСправа № 152/230/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Шемети Т. М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 15 травня 2019 року у м. Шаргороді суддею цього суду Славінською Н. Л., зі складанням його повного тексту 15 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № VISOGА00001406 від 04 червня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 72283,71 грн. терміном до 03 червня 2017 року та зобов`язалася погашати заборгованість за кредитним договором щомісячними платежами, сплачувати відсотки за користування кредитними коштами, а ОСОБА_2 уклав з позивачем 17 грудня 2013 року договір поруки, за яким поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цим кредитним договором.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому цим договором, однак вона, в порушення його умов, зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим станом на 31 січня 2019 року у неї виникла заборгованість у загальному розмірі 78953,09 грн, з яких: 12880,62 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 1,84 грн. - заборгованість за відсотках за користування кредитом; 62072, 86 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина); 3747,77 грн. - штраф (процентна складова).

Пославшись на вказані обставини, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на свою користь вказану суму заборгованості.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2007 року № VISOGА00001406 в сумі 78953 (сімдесят вісім тисяч дев`ятсот п`ятдесят три ) гривні 09 копійок. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що згідно з п. 1.7 Статуту АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 21 травня 2018 року, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.28-29).

04 червня 2007 року ОСОБА_1 та Публічне акціонерне товариство «Приватбанк» уклали кредитний договір № VISOGА00001406, відповідно до умов якого та умов додаткових угод до нього від 24 жовтня 2011 року, 21 листопада 2012 року, 17 грудня 2013 року, 21 грудня 2015 року Позичальник отримала кредит у розмірі 72283,71 грн на термін до 03 червня 2017 року, та зобов`язалась повернути отримані кошти, сплатити проценти, штрафи, пеню й винагороду в строки й у розмірі, передбаченими умовами договору (а. с. 11-19).

Відповідно до розділу 3 цього договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, ОСОБА_1 повинна надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інших витрат згідно умов договору.

Відповідальність Позичальника у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором визначена у розділі 4 цього договору, зокрема, у п. 4.1 встановлено, що при порушенні Позичальником будь-якого зобов`язання даного договору, Банк має право нарахувати, а позичальник має право сплати Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожний день прострочки.

У п. 5.4 вказаного договору встановлено, що при порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду Позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 250 грн та 5% від суми позову.

Згідно з умовами договору поруки від 17 грудня 2013 року ОСОБА_2 зобов`язався перед ПриватБанком за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором № VISOGА00001406 від 04 червня 2007 року (а. с. 22).

У п. 2 цього договору поруки встановлено, що ОСОБА_2 відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

10 грудня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомлення за № 30.1.0.0/2-70604VIH0L611 про те, що у зв`язку з порушенням умов кредитного договору № VISOGА00001406 від 04 червня 2007 року прострочена заборгованість складає 74242,06 грн, з яких: 12654,71 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 1,80 грн. - заборгованість за відсотках за користування кредитом; 61585,55 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а. с. 10).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 553 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин апеляційний суд вважає, що оскільки ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором № VISOGА00001406 від 04 червня 2007 року належним чином не виконує, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за тілом кредиту в розмірі 12880,62 грн та заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 1,84 грн., проте не вірно вирішив вимоги в частині стягнення з відповідачів заборгованості за пенею та штрафами, не навів та не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що регулюють зазначені вимоги.

Згідно з п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частиною 4 ст. 265 ЦПК України встановлено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07); пункт 170 рішення «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11).

Формулювання законів не завжди чіткі, як неодноразово зазначав ЄСПЛ, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, і роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (пункти 31, 32 рішення у справі «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91); пункт 65 рішення у справі «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11).

За змістом статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. ч. 1,2 ст. 551 ЦК України).

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (ч. 3 ст. 551 ЦК України).

Отже, положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Судом встановлено, що станом на 31 січня 2019 року заборгованість за тілом кредиту становить 12880,62 грн та умовами кредитного договору передбачено відповідальність позичальника за порушення зобов`язання у вигляді сплати пені в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідачів на користь позивача пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 62072,86, зважаючи, що її розмір майже в п`ять разів перевищує заборгованість за тілом кредиту, не можна вважати законним і обґрунтованим, тобто таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується із висновком Великої палати Верховного суд у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц.

Крім того, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про одночасне стягнення з відповідачів пені та штрафів (фіксованої частини в розмірі 250 грн. та процентної складової в розмірі 3747 грн. 77 коп.) з огляду на таке.

За приписами ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. У той самий час цим же договором передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання або неналежне виконання грошових зобов`язань по кредитному договору, процентів за користування кредитом, комісії за обслуговування.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яке виконується в примусовому порядку, оскільки з долученого до апеляційної скарги рішення Третейського суду від 13 лютого 2015 року видно, що судом задоволено вимоги про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 23603,60 грн за договором б/н від 26 березня 2013 року про отримання відповідачем кредиту в розмірі 18166,56 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині солідарного стягнення з відповідачів пені та судового збору, і скасуванню в частині солідарного стягнення штрафів, з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог та частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне розмір судового збору, стягнутого рішенням суду першої інстанції, зменшити з 1921, 00 грн до 626, 82 грн, а судовий збір в розмірі 1941,27 грн, сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги стягнути з позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року в частині солідарного стягнення пені змінити, зокрема зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ) солідарно на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ - 14360570) пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором з 62072,86 грн до 12880,62 грн.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року в частині солідарного стягнення штрафів скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення штрафів.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 15 травня 2019 року в частині стягнення судових витрат змінити, зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ - 14360570) судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви з 1921, 00 грн до 626,82 грн.

В іншій частині залишити оскаржуване рішення без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (ЄДРПОУ - 14360570) на користь ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 1941,27 грн, сплачений за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

Т. М. Шемета

Текст постанови виготовлено 05 вересня 2019 року.