Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 467/1684/16-ц

провадження № 61-26299св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданою представниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року у складі судді Кірімової О. М. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Козаченка В. І., Прокопчук Л. М., Царюк Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року Публічне акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 341 500, 06 грн.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 17 березня 2009 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 129, за умовами якого банк надав останній кредит у розмірі 100 000, 00 грн зі сплатою 23% річних та кінцевим строком повернення не пізніше 17 березня 2019 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитному договором 17 березня 2009 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язався нести відповідальність перед банком за невиконання умов кредитного договору позичальником.

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 25 серпня 2016 року становить 341 500, 06 грн, з яких: 81 003, 39 грн - заборгованість за основним боргом; 37 573, 27 грн - заборгованість за відсотками; 2 348, 71 грн - заборгованість зі сплати комісії; 164 202, 41 грн - пеня; 51 854, 31 грн - інфляційні втрати; 4 517, 97 грн - 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи наведене, АТ «Ощадбанк» просило позов задовольнити.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до АТ «Ощадбанк» та просили визнати недійсним пункт 5.2. кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» 17 березня 2009 року, в частині сплати пені за прострочення зобов'язання у розмірі 25 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

В обґрунтування позову зазначали, що вказаний пункт договору суперечить вимогам частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та є несправедливим, оскільки всупереч принципу добросовісності породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків споживача, що виявляється у покладенні на нього вимоги щодо сплати додаткових відсотків від суми неповернутого кредиту. Визначений договором розмір пені призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації - понад 50% вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року залишено без розгляду зустрічний позов в частині вимог ОСОБА_2 до АТ «Ощадбанк».

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2017 року, позов АТ «Ощадбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором № 129 від 17 березня 2009 року в розмірі 177 297, 65 грн, з яких: заборгованість за основним боргом у розмірі 81 003, 39 грн; заборгованість за відсотками у розмірі 37 573, 27 грн; заборгованість за комісіями у розмірі 2 348, 71 грн; інфляційні втрати у розмірі 51 854, 31 грн; 3% річних у розмірі 4 517, 97 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним пункт 5.2. кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» 17 березня 2009 року, в частині сплати пені за прострочення зобов`язання у розмірі 25 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що положення пункту 5.2. кредитного договору є несправедливим, суперечить принципу добросовісності та порушує права позичальника як споживача фінансових послуг банку, тому воно підлягає визнанню недійсним.

Частково задовольняючи вимоги АТ «Ощадбанк» про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, суди зазначили, що ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з неї та поручителя ОСОБА_2

Оскільки ОСОБА_1 вчиняла дії по сплаті як чергових платежів, так і заборгованості за кредитним договором протягом 2012 - 2016 років, що свідчить про визнання нею свого боргу перед АТ «Ощадбанк», суди дійшли висновку, що позовна давність не спливла.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернулися до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В іншій частині оскаржені судові рішення просили залишити без змін.

В обґрунтування касаційної скарги зазначали, що банк при зверненні до відповідачів з досудовою вимогою не просив сплатити борг за кредитним договором, а направив вимоги лише щодо погашення пені.

Суди не дослідили, на погашення яких саме складових кредитної заборгованості були зараховані сплачені ОСОБА_1 протягом 2010-2016 років грошові кошти.

Оскільки умовами кредитного договору визначені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, тому початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Оскільки ОСОБА_1 перестала здійснювати погашення основної суми кредиту в червні 2011 року, строк позовної давності по основному боргу розпочався 25 червня 2011 року, а відтак сплинув 25 червня 2014 року. Суди вказану обставину безпідставно залишили поза увагою.

Судові рішення в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пені та в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання частково недійсним кредитного договору в касаційному порядку не оскаржувалися та не переглядаються.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Арбузинського районного суду Миколаївської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 травня 2018 року справу № 467/1684/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

АТ «Ощадбанк» направило заперечення на касаційну скаргу, в яких просило залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 17 березня 2009 року АТ «Ощадбанк» і ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 129, за умовами якого остання отримала грошові кошти у розмірі 100 000, 00 грн зі сплатою 23% річних та кінцевим строком повернення до 17 березня 2019 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору того ж дня між АТ «Ощадбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо своєчасного та повного погашення кредиту утворилася заборгованість, яка станом на 25 серпня 2016 року складає: 81 003, 39 грн - заборгованість зі сплати тіла кредиту, 37 573, 27 грн - заборгованість зі сплати відсотків та 2 348, 71 грн - заборгованість зі сплати комісій.

Суди встановили, що ОСОБА_1 вчиняла дії, спрямовані на погашення боргу за кредитним договором, шляхом внесення нерегулярних платежів до 2016 року, останній з яких сплачено у серпні 2016 року.

13 червня 2016 року АТ «Ощадбанк» надіслало боржнику і поручителю письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, яку вони отримали 22 червня 2016 року. Однак, вказана вимога залишилася без виконання, борг за кредитним договором погашений не був.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов`язання є невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16.

Встановивши, що останній платіж у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 було здійснено 02 серпня 2016 року, а банк звернувся до суду з цим позовом у листопаді 2016 року, суди правильно виходили з того, що АТ «Ощадбанк» не пропустило позовну давність, у зв`язку з чим відсутні підстави для відмови в задоволенні позову АТ «Ощадбанк» за частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, яким надана належна правова оцінка, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданою представниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , залишити без задоволення, а Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2017 року в оскарженій частині залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданою представниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 27 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук