Ухвала

13 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 757/61823/17-ц

провадження № 61-16157ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Фаловської І. М. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року

та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури міста Києва про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Прокуратури міста Києва про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 29 листопада 2011 року Дарницьким районним судом міста Києва скаргу ОСОБА_1 про визнання неправомірною відмову Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві

(далі - ГУ МВС України у місті Києві) порушити кримінальну справу стосовно ОСОБА_2 , який заволодів коштами у сумі 1 300 грн шляхом обману, не маючи наміру виконувати замовлення щодо встановлення віконних склопакетів, задоволено, постанову дільничого інспектора міліції Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві (далі - РУ ГУ МВС України у місті Києві) Зубченка С. В. про відмову в порушенні кримінальної справи

від 03 липня 2011 року скасовано, а матеріали повернуто для додаткової перевірки.

11 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Генеральної прокуратури України із заявою щодо неправомірних дій окремих співробітників Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції України (далі - Дарницьке УП ГУНП України).

Дана заява була спрямована за належністю до Прокуратури міста Києва.

За результатами розгляду звернення, Прокуратурою міста Києва листом

від 06 вересня 2017 року надано ОСОБА_1 відповідь про те, що відповідно до вимог статей 303-307 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокуратури розглядаються суддею місцевого суду за правилами судового розгляду.

Позивач вказувала, що Управління поліції Дарницького району міста Києва не забезпечило проведення перевірки та притягнення винного до відповідальності.

Посилаючись на те, що ані Генеральна прокуратура України, ані Прокуратура міста Києва заяву позивача про злісне невиконання рішення суду

від 29 листопада 2011 року посадовими особами управління поліції до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) не внесли,

ОСОБА_1 просила суд стягнути з Генеральної прокуратури України, Прокуратури міста Києва на свою користь кошти в еквіваленті національної валюти, що дорівнює 2 000 євро.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року (у складі судді Цокол Л. І.) позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року (у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф., Музичко С. Г.) рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року залишено без змін.

23 серпня 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва

від 13 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 05 грудня 2018 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову у цій даній справі є відшкодування коштів, тобто ціна позову становить 2 000 євро, що в еквіваленті станом на день ухвалення рішення суду першої інстанції за курсом Національного банку України становить 63 780 грн (1 євро = 31,89 грн), та яка станом на 01 січня

2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн х 100 = 192 100 грн).

Апеляційним судом вказану справу не визнано малозначною, однак малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Вказівка в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року про можливість її оскарження до Верховного Суду, не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені у малозначній справі.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вимог закону.

Разом з тим, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

У касаційній скарзі відсутні обґрунтовані підстави для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України

суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» від 23 жовтня 1996 року; «Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії» від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду

від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Прокуратури міста Києва про стягнення коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя І. М. Фаловська