Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 753/16954/16-ц

провадження № 61-24323 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від

11 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Мазурик О. Ф., Лапчевської О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 14 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 30,00 процентів на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого станом на 31 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 46 156,23 грн, яка складається: із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18 814,42 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 23 867,70 грн, нарахованої пені та комісії у розмірі 800,00 грн, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн (фіксована складова) та 2 174,11 грн (процентна складова), позивач просив стягнути з

ОСОБА_1 зазначену суму заборгованості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 06 червня 2015 року відбулося несанкціоноване зняття грошових коштів з кредитної картки ОСОБА_1 іншими особами шляхом здійснення з картки грошових переказів. У разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, банк негайно відшкодовує платнику суму такої операції та за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15. Ураховуючи наведене, а також не надання відповідачем доказів на підтвердження того, що відповідач, як користувач кредитної картки, своїми діями сприяв несанкціонованому списанню грошових коштів, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Дарницького районного суду

м. Києва від 16 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 46 156,23 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. З огляду на те, що відповідач повідомив банк про здійснення несанкціонованих операцій лише через тривалий проміжок часу - у лютому 2016 року, а також обставини списання коштів з рахунку відповідача, що відбулося внаслідок здійснення розрахунку в інтернет-магазині, про що відповідачу було надіслано СМС-повідомлення, та погашення відповідачем заборгованості за кредитним договором після списання грошових коштів, апеляційний суд вважав необгрунтованими доводи відповідача про не проведення ним таких транзакцій. Ураховуючи, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором.

Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року та залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що апеляційний суд не звернув увагу, що 06 червня 2015 року відбулося несанкціоноване списання грошових коштів з його рахунку, після виявлення якого він 08 червня 2015 року одразу повідомив про це правоохоронні органи та банк шляхом звернення на гарячу лінію з вимогою про блокування його кредитних карток. На неодноразові звернення з проханням провести службове розслідування зазначених обставин, банк повідомив, що він є відповідальним за збереження інформації, що надає можливість контролювати рахунки, а тому є винним у несанкціонованому списанні грошових коштів. Крім того, апеляційний суд не урахував, що про несанкціоноване списання грошових коштів з його рахунку, він не отримував ніяких СМС-повідомлень. ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження того, що номер телефону НОМЕР_1 , з якого надходили СМС-повідомлення, використовувався банком для повідомлення відповідача, а також належних та допустимих доказів, які б безспірно доводили, що він своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці та його особового рахунку, а також незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу неустановленим особам ініціювати платіжні операції 06 червня 2015 року. Здійснювані ним, після несанкціонованого зняття коштів, платежі проводилися за рахунок його власних коштів, і були призначені не для погашення заборгованості чи сплати кредиту, а з метою поповнення рахунку для можливості здійснення фінансових операцій.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

16 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що 14 лютого 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 20 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою за користування кредитом 30,00 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

На виконання кредитного договору відповідачу було відкрито два карткових рахунки із емісією карток № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 .

06 червня 2015 року із зазначених карткових рахунків було знято грошові кошти у розмірі 18 989,57 грн з використанням платіжної системи Приват24, та проведено оплату через інтернет-магазин у російських рублях на загальну суму 19 855,81 грн, що підтверджується випискою з рахунку клієнта НОМЕР_4 за період з 01 червня 2015 року по 01 липня 2015 року.

За заявою ОСОБА_1 від 09 червня 2015 року Дарницьким управлінням поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0005016, відкритого за частиною першою статті 190 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 червня 2015 року. З витягу із зазначеного кримінального провадження убачається, що невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами громадянина ОСОБА_1 у розмірі 21 700,00 грн, знявши їх з карткового рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до роздруківки дзвінків та повідомлень за номером телефону НОМЕР_5 , належного ОСОБА_1 , за 06 червня 2015 року, тобто на дату списання грошових коштів з належного йому рахунку, банком не було здійснено підтвердження фінансової операції списання грошових коштів з рахунків відповідача ані шляхом відповідного дзвінка, ані шляхом отримання відповідного пароля/коду.

Станом на 31 серпня 2016 року нарахована ПАТ КБ «ПриватБанк»

ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором становить

46 156,23 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі

18 814,42 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 23 867,70 грн, нарахованої пені та комісії у розмірі 800,00 грн, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 500,00 грн (фіксована складова), та 2 174,11 грн (процентна складова).

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Згідно із пунктом 37.2статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пунктів 8, 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05 листопада 2014 року

№ 705, емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Суд першої інстанції, урахувавши застосовані норми матеріального права, повно встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не підтвердило належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до відомостей по кредитній картці, його особовому рахунку, акаунту чи мобільному додатку «Приват-24», незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції 06 червня 2015 року щодо перерахування з його карткового рахунку грошових коштів на загальну суму 19 855,81 грн.

Посилання апеляційного суду на те, що відповідач не одразу, а лише в лютому 2016 року, повідомив банк про здійснення несанкціонованого зняття коштів з його карткового рахунку є помилковими, оскільки суд апеляційної інстанції не звернув увагу на доводи відповідача про те, що 08 червня 2015 року він повідомив ПАТ КБ «ПриватБанк» по гарячій лінії 3700 про зазначені платіжні операції, які позивачем не були спростовані. Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 виявив зникнення коштів з його кредитного рахунку лише 08 червня 2015 року, а 09 червня 2015 року звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів.

Висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_1 був повідомлений ПАТ КБ «ПриватБанк» про списання коштів з його карткового рахунку шляхом направлення СМС-повідомлення не грунтується на наявних у матеріалах справи доказах, оскільки банк не підтвердив наявності у його користуванні номера телефону НОМЕР_1 , який використовувався для надсилання СМС-повідомлень на телефони користувачів платіжними картками. Крім того, 06 червня 2015 року з вказаного телефону надходили чотири СМС-повідомлення о 13:32 год.,

13:42 год., 13:43 год., 13:44 год., тоді як списання грошей відбулося після

14:03 год., і повідомлення про вчинення таких дій на телефон позивача не надходили, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що списання грошових коштів з рахунку відповідача відбулося без підтвердження вчинення таких дії, ані шляхом отримання відповідного дзвінка, ані отримання відповідного паролю/коду у вигляді СМС-повідомлення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, надав належну оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково, і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року підлягає скасуванню, із залишенням у силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року скасувати, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року залишити в силі.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

Г. І. Усик