Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 645/6743/15-ц

провадження № 61-16845св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року у складі судді Шевченко Г. С. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Бездітко В. М., Коваленко І. П., у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2006 року між публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 7112/58/06-N, згідно з умовами якого банк відкрив позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в іноземній валюті в межах загальної суми 38 560,00 доларів США терміном погашення до 10 грудня 2026 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки від 26 грудня 2006 року № 7112/58-З1/06-N передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належатиме в майбутньому іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Попрас Ю.В. 26 грудня 2006 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3429.

Відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору від 26 грудня 2006 року № 7112/58/06-N у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у загальній сумі 379 072,54 грн.

Посилаючись на викладене, банк просив позов задовольнити та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що складає 379 072,54 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк».

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» відхилено; рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що відповідно до зазначеного у договорі застереження звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно, або прийняти його у власність у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку», тому суди відмовили у задоволенні позову з цих підстав.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), ПАТ «Дельта Банк» посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 19 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 квітня 2018 року справу № 645/6743/15-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 26 грудня 2006 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 7112/58/06-N (далі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 38 560,00 доларів США зі строком повернення до 10 грудня 2026 року.

26 грудня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки № 7112/58-З1/06-N (далі - договір іпотеки), відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Кредитпромбанк» відступив права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі і за кредитним договором № 7112/58/06-N.

У зв`язку з належним виконанням умов кредитного договору за ОСОБА_1 станом на 07 листопада 2016 року рахується заборгованість у загальній сумі 379 072,54 грн, з яких за кредитом - 324 810,42 грн; за відсотками - 43 090,45 грн; пеня - 10 054,51 грн; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу кредиту - 577,58 грн; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по процентам - 539,58 грн.

У пункті 4.2 договору іпотеки сторони погодили, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення іпотекодавцем умов кредитного договору або умов договору іпотеки.

Відповідно до пункту 4.3 договору іпотеки звернення стягнення на майно здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання, з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно, або прийняти його у власність у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 4.3 договорі іпотеки сторони передбачили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодеражателем від свого імені або прийняття його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя, оскільки не дотримався умов договору іпотеки, яким передбачено позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі банк посилається на те, що право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені за рішенням суду прямо передбачене в Законі України «Про іпотеку» та право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки є правом, а не обов`язком особи. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про відмову в задоволенні позову, оскільки у договорі іпотеки сторони передбачили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов