ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6884/17Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/817/910/19 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 301030500
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Ткач О. І., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

апелянта ОСОБА_1 та представників

сторін ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2017 року (ухвалене суддею Грицак Р.М., дату складання повного тексту не зазначено) у цивільній справі № 607/6884/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власністю,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся в суд з вищевказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до нотаріального свідоцтва від 23.01.2017 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Дане майно було передано йому у власність органами державної виконавчої служби, як стягувачеві за виконавчими провадженнями про стягнення боргу з ОСОБА_1 Оформивши право власності, він надіслав ОСОБА_1 повідомлення з вимогою про виселення з будинку, однак відповідач добровільно виселятися не бажає та чинить йому перешкоди у користуванні житлом, грубо порушує його право власності, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Усунено перешкоди ОСОБА_4 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_4 в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з вказаним рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на необґрунтованість і незаконність рішення суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Вказала, що право власності на будинок ОСОБА_4 набув на підставі Закону України Про виконавче провадження та Закону України Про іпотеку таким чином правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст.ст. 39, 40 Закону України Про іпотеку та ст. 109 ЖК УРСР.

Вважає, що першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість виселення відповідача з будинку без надання їй іншого постійного житла, оскільки переданий в іпотеку будинок був придбаний не за кошти отримані у позику.

Аналогічні доводи були викладені ОСОБА_1 в доповненні на апеляційну скаргу з посиланнями на судову практику.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів викладених в ній.

ОСОБА_1 пояснила, що після смерті матері, яка померла в 2007 році, нею успадковано 1/2 житлового будинку по АДРЕСА_1 . У зв`язку з тим, що в будинку тривалий час ніхто не проживав і вона мала намір проводити його реконструкцію, нею були від`єднані комунікації від будинку (відрізана вода, газ, та електроенергія, оскільки будинок потребував заміни електропроводки). З цих підстав вказаний будинок є непридатним для проживання.

У зв`язку з тим, що нею позичалися кошти у брата, який проживає в США, і які нею на даний час не повернуто, належна їй 1/2 житлового будинку перебуває у заставі, як гарантія повернення позики.

Вказала, що в будинку по АДРЕСА_1 , який належить позивачу, вона не проживає, оскільки вказаний будинок на даний час позбавлений водо - та газопостачання.

Представник позивача апеляційну скаргу заперечив оперуючи доводами викладеними в позовній заяві та в письмових поясненнях.

Вказав, що позивач набув право власності на будинок по АДРЕСА_1 в порядку виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 коштів за договором позики, а не на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому положення законодавства на які посилається відповідач не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами.

Звертає увагу, що судова практика на яку посилається відповідач не може бути застосована до даної справи, оскільки у даній справі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не приймалось.

Щодо непридатності житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить відповідачу, зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження таких обставин. Акт обстеження житлово-побутових умов складений комісією Плотицької сільської ради не відповідає вимогам встановленої процедури для обстеження житлових будинків для визначення їх непридатними для проживання, оскільки проведений не фахівцями.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах її доводів, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що 24.12.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений Договір позики грошей, згідно з яким ОСОБА_1 позичила у ОСОБА_4 гроші в сумі 236 504,00 гривні, що еквівалентно 29600,00 доларів США, згідно офіційного курсу валют НБУ на дату посвідчення цього договору, без нарахування відсотків, строком до 24.12.2014 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором 24.12.2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 (Іпотекодавець) передала в іпотеку ОСОБА_4 (Іпотекодержатель) житловий будинок, що знаходиться на АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,1103 га, призначену для обслуговування даного будинку.

ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань не виконала і відбулося примусове стягнення заборгованості за договором позики згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.12.2014 року у справі №607/12059/14-ц, оскільки ОСОБА_1 тривалий час добровільно не виконувала судове рішення, та у неї були відсутні грошові кошти, домоволодіння АДРЕСА_1 було передано на реалізацію шляхом проведення торгів.

На підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, 23 січня 2017 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 165,0 кв.м., житловою 47,8 кв.м., оскільки торги не відбулися і стягувач ОСОБА_4 , виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_1

23 січня 2017 року право власності ОСОБА_4 , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом №78645139 від 23.01.2017 року.

04.02.2017 року ОСОБА_4 направлено ОСОБА_1 вимогу про звільнення в строк, що не перевищує 14 днів з дня отримання цього повідомлення належного йому житлового будинку та погашення заборгованості по комунальних послугах.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_1 проживає у спірному будинку без наявності на те правових підстав та не допускає позивача до будинку, хоча у власності має інше житлове приміщення.

ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку, житловою площею 44,12 кв.м., загальною площею 77,5 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.01.2017 року та не заперечується відповідачем.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов складеного 27.11.2017 року комісією Плотицької сільської ради, обстежено житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 і встановлено, що будинок побудований в 1963 році та потребує капітального ремонту, оскільки в ньому довгий час ніхто не проживав та не утримував його в належному стані. В будинку зруйновані та відключена система газопостачання та водопостачання, в аварійному стані знаходиться електрика.

З пояснень ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції, встановлено, що комунікації в житловому будинку по АДРЕСА_1 відключені з її ініціативи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявне право власності на майно та наявні перешкоди у можливості користування ним своєю власністю. При цьому судом враховано, що ОСОБА_1 належить 1/2 частина житлового будинку, житловою площею 44,12 кв.м., по АДРЕСА_1 .

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав житло на підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, оскільки торги невідбулися і він виявив бажання залишити за собою непродане майно , що раніше належало ОСОБА_1 , не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 317, ч.1 ст.319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а тому зазначена норма закону передбачає усунення будь-яких порушень права власності, у тому числі й шляхом виселення.

Частинами 4, 6, 7 ст. 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідач стверджує, і сторонами не оспорюється те, що будинок по АДРЕСА_2 с АДРЕСА_3 Плотича набула у власність (збудувала) не за кошти позичені у ОСОБА_4 , а тому відповідно до статтей 39, 40 Закону Про іпотеку та ст.109 ЖК УРСР не може бути виселена без надання постійного жилого приміщення.

Встановивши, що у відповідачки є у власності 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 (поряд в тому ж населеному пункті) загальною площею 77,5 кв.м., житловою - 44,12 кв.м., суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно застосовано вимоги ст.ст. 39, 40 Закону України Про іпотеку та ст. 109 ЖК УРСР, виходячи з наступного.

Згідно ч.4 ст. 109 ЖК УРСР виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Вищенаведена норма закону містить посилання на порядок надання житла для тимчасового проживання встановлений ст. 132-2 ЖК УРСР.

Відповідно до положень ч.4 ст. 132-2 ЖК УРСР підставами для дострокового припинення права громадянина на користування жилими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання є: надання громадянину або придбання ним іншого жилого приміщення.

Таким чином за наявності у ОСОБА_1 іншого житлового приміщення надання їй житлового приміщення в замін того, з якого вона виселяється не є обов`язковим.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Враховуючи вказане, вимоги ч.4 ст. 132-2 ЖК УРСР ОСОБА_1 не є особою яка потребує надання іншого житла при виселенні.

Доводи ОСОБА_1 про те, що будинок по АДРЕСА_1 непридатний для проживання, колегією суддів оцінюються критично.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 77, ч. 2 ст. 78, 79, ч. 1 ст. 80 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 подано Акт обстеження житлово-побутових умов, складений 27.11.2017 року комісією Плотицької сільської ради в складі секретаря виконкому Плотицької сільської ради та членів комісії, згідно якого обстежено житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , який на думку ОСОБА_1 свідчить про непридатність будинку до проживання.

Апеляційний суд даючи оцінку вказаному акту зазначає наступне.

Статтею 30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що питання обліку житлового фонду, об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності, здійснення контролю за його використанням, а також питання визначення технічного стану житлових будинків належать до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад.

Статтею 7 ЖК УРСР та Положенням Про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним та технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 26 квітня 1984 р. N 189 (далі Положення) врегульовано питання щодо визнання житлового будинку непридатним для проживання.

Згідно пункту 8 Положення Виконавчий комітет відповідної місцевої Ради народних депутатів приймає рішення щодо придатності жилого будинку (жилого приміщення) для проживання.

Законодавець передбачив документальний доказ щодо підтвердження непридатності житлового будинку для проживання, однак відповідачем такий доказ не надано.

Наведене свідчить про те, що обстеження житлового будинку на предмет придатності для проживання повинно проводитись представниками сільської ради і спеціалістами в галузі будівництва та архітектури, санітарно-епідеміологічної служби.

У довідці № 983 від 18.12.2017 року (а.с.136 т.1) Плотицька сільська рада повідомила, що у зв`язку з відсутністю фахових спеціалістів належного обстеження стану житлового будинку не може провести.

Отже, акт обстеження житлово-побутових умов у житловому будинку по АДРЕСА_2 в АДРЕСА_4 Плотича проведений комісією в складі секретаря виконкому сільської ради та двох членів комісії не є допустимим доказом у справі в розумінні статті 78 ЦПК України.

Крім того, вказаний акт не може собою підміняти рішення органу місцевого самоврядування, щодо визнання будинку непридатним для проживання та не може свідчити про непридатність будинку до проживання.

Та обставина, що будинок потребує ремонту, в ньому відключені відповідачем комунікації не спростовуює висновку суду про наявність у відповідача іншого житла у власності. Згідно пояснень відповідачки комунікації у будинку були відключені нею, за власним бажанням, з метою реконструкції будинку.

Крім того, окремо слід зауважити про те, що згідно пояснень ОСОБА_1 вона на даний час не проживає в належному ОСОБА_4 будинку по АДРЕСА_2 , оскільки в ньому відключені комунікації. Таким чином спірний будинок не є єдиним житлом відповідача.

Вказане свідчить про те, що будинок ОСОБА_4 не використовується ОСОБА_1 для проживання і будинки 5 і 5 АДРЕСА_2 АДРЕСА_1 перебувають в однакових умовах, щодо можливості проживання в них.

Сам факт відмови ОСОБА_1 у виселені з будинку на вимогу законного власника ОСОБА_4 за наявності у ОСОБА_1 іншого житла порушує баланс прав сторін, оскільки власник житла, несучи тягар утримання майна, потрапляє в набагато гірше становище, порівняно з особою яку власник хоче виселити.

Аналізуючи вищенаведене можна зробити висновок, що судом першої інстанції вірно застосовано норми матеріального права.

Доводи ОСОБА_1 про те, що належна їй 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 перебуває в іпотеці за договором позики оцінюються критично, оскільки відповідач не надала суду нотаріально посвідченого договору іпотеки, а наявний в матеріалах справи витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта не містить відомостей щодо іпотек та заборон відчуження належної відповідачу частини будинку.

Крім того, перебування майна в іпотеці, чи накладення на нього заборони відчуження не впливає на можливість проживання в ньому.

Довід апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду України в казаних в апеляційній скарзі колегією суддів оцінюється критично, оскільки обставини справи не є аналогічними.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Інших доводів, ніж ті, яким дана оцінка судом апеляційної інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.

Таким чином з врахуванням вказаного, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2017 року залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2019 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Ткач О.І.

Ходоровський М.В.