Провадження № 22-ц/801/2117/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Дернової В.В. в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в місті Вінниці

у цивільній справі № 127/15899/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в міський суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, в обґрунтування якого посилалася на те, що від шлюбу з відповідачем у них народився - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки в добровільному порядку батько дитини відмовляється надавати матеріальну допомогу на її утримання, просила стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 06.06.2019 року.

Також стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 768,40 грн. судового збору.

Не погодившись із рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та постановити нове про часткове задоволення позову, яким стягнути з нього аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини всіх його доходів щомісячно.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не отримав заперечень відповідача на відповідь на відзив, який він направив на адресу суду першої інстанції, що підтверджується відповідною копією квитанції. Прийняв рішення по справі, чим грубо порушив вимоги статті 174 ЦПК України та принцип змагальності сторін, встановлений нормами статті 12 ЦПК України, а також вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими відповідно до статті 3 ЦПК України мав керуватися під час розгляду справи.

Суд не взяв до уваги факт того, що він ніколи не відмовлявся від утримання свого сина, про що надав суду відповідні докази. Судом також не взято до уваги той факт, що він є вимушеним переселенцем з окупованої Російською Федерацією території України, і все його майно і квартира залишились на окупованій території і він вимушений орендувати житло в м. Одеса. Хоча відповідач і офіційно працює, отримує заробітну плату в розмірі 12000 грн., однак на ці кошти змушений наймати житло, плата за яке складає 5500 грн. на місяць, оплачувати комунальні послуги у розмірі від 1000 до 1500 грн. на місяць. В той же час позивач ОСОБА_1 має житло в м. Вінниця, де проживають її батьки. Йому стало відомо, що вона не працює, має можливість отримувати допомогу від батьків та не орендувати житло. Крім того, йому стало відомо, що позивач маючи житло своїх батьків в м. Вінниця, відправила їхнього сина у м. Луганськ на проживання, де існує реальна загроза його життю.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який судом апеляційної інстанції не береться до уваги, оскільки в порушення вимог статті 360 ЦПК України до відзиву не додано доказів надсилання його копії відповідачу ОСОБА_2 .

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року встановлено в розмірі 1921 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову в даній справі визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 24.09.2011 (а.с.2), від якого у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається із Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 10.10.2013 (а.с.3).

25.07.2019 судом отримано відзив на позов від відповідача ОСОБА_2 , у якому він зазначив, що заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, оскільки він хоча і офіційно працює, отримує заробітну плату в розмірі 12000 грн., однак на ці кошти змушений наймати житло, плата за яке складає 5500 грн. на місяць, оплачувати комунальні послуги; у добровільному порядку він забезпечує матеріально дитину та надає щомісячно позивачу на утримання сина 2500 грн., бере участь у його вихованні, догляді; погоджується сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/6 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

31.07.2019 на адресу міського суду від позивача ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив, у яких вона наполягає на стягненні з відповідача ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Між сторонами виникли правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати дітей, які регулюються Сімейним кодексом України.

За змістом статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Аналогічна норма закріплена у статті 180 СК України.

Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (абз. 1 ч. 3 ст. 181 СК України).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до положень частини 1 та 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Верховною Радою України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За змістом частини першої статті 27 цієї Конвенції визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Так, згідно з статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних батьків, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, інші обставини, що мають істотне значення; розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Частиною першою статті 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини п`ятої статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (згідно ч. 9 ст. 10 ЦПК України суд застосовує аналогію закону).

Суд першої інстанції, встановивши вказані обставини та керуючись наведеними нормами матеріального права, врахувавши при прийнятті оскаржуваного рішення, що відповідач є здоровою, працездатного віку особою, може надавати матеріальну допомогу, офіційно працевлаштований та отримує стабільний дохід, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а саме визначив аліменти в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Посилання скаржника на те, що він має сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі у розмірі 1/6 частки від усіх видів його заробітку (доходу), оскільки стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки від заробітку ставить його в скрутне матеріальне становище, а позивач має житло в м. Вінниця, де проживають її батьки, не працює, має можливість отримувати допомогу від батьків, апеляційний суд відкидає.

Так, Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону утримувати неповнолітніх дітей зобов`язані обоє батьків, які мають рівні права та обов`язки.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відтак правильно встановивши характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами статті 89 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини буде розмір аліментів, який становить 1/4 частку від заробітку відповідача, що узгоджується з вимогами частини другої статті 182 СК України.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив із захисту інтересів перш за все самої дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 369, 375, 382, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді І. В. Міхасішин

І. М. Стадник