Справа № 130/2319/17
Провадження № 22-ц/801/1578/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 рокуСправа № 130/2319/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача: Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О., позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Гурби М.В., позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 та її представника адвоката Чаленко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 травня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (правонаступників ОСОБА_4 ) до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державний нотаріус Жмеринської районної нотаріальної контори Вінницької області Суська Світлана Василівна, про визнання недійною заяви про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом та їх скасування,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вона з 14 липня 1996 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді частини житлового будинку та земельної ділянки площею 3,8121 га. Вказаний будинок з господарськими спорудами вони збудували під час шлюбу за спільні кошти та спільною працею, який значився за адресою: АДРЕСА_1 та належав їм на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок. Від 16 лютого 2016 року поштова адреса будинку змінена і будинок значиться за такою адресою: АДРЕСА_2 . Земельна ділянка площею 3,8121 га, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1 належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на нерухоме майно. Спадкоємцями померлого є вона та їхні із спадкодавцем дочки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Спадщину вона прийняла, оскільки постійно проживала із спадкодавцем. Також спадщину прийняла дочка ОСОБА_3 шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Звернувшись до нотаріуса, вона довідалась, що все майно покійного успадкувала дочка ОСОБА_3 на тій підставі, що вона відмовилась від спадщини.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16 травня 2016 року державним нотаріусом Жмеринської районної державної нотаріальної контори, інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач успадкувала будинок в цілому, тобто їй належить право власності на увесь будинок.

Також згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 14 березня 2016 року державним нотаріусом Жмеринської районної державної нотаріальної контори, відповідач успадкувала земельну ділянку площею 3,8121 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, Браїлівська селищна рада.

Вказані свідоцтва про право на спадщину за законом є недійсними з таких підстав.

Право на житловий будинок було набуто спадкодавцем під час їхнього шлюбу, тому має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя, тобто на 1/2 частину будинку, який не входить до складу спадщини. Тому до складу спадщини, яка відкрилась після смерті спадкодавця, входить лише 1/2 частина житлового будинку та земельна ділянка.

В матеріалах спадкової справи міститься заява від 9 червня 2015 року від її імені, в якій вказано про те, що вона « ..спадщини, що залишилась після мого чоловіка ОСОБА_5 не прийняла і на неї не претендую». Однак це не відповідає дійсності. Спадщину вона прийняла, оскільки на день смерті спадкодавця поживала разом з ним у спірному будинку. В заяві не вказано, що вона відмовилася від спадщини, а тим більше не зазначено, що вона відмовилась від спадщини на користь ОСОБА_3 .

Дійсно вона вказала, що не претендує на спадщину чоловіка, але таке сталося тому, що відповідач умовила її так зробити. Вона обіцяла і запевняла її, що буде здійснювати за нею догляд, оскільки вона є інвалідом першої групи, похилого віку та постійно хворіє. Однак відповідач її обманула і не дотримується домовленості щодо її догляду, а син відповідача ОСОБА_6 виганяє її з будинку, каже, що весь будинок належить відповідачу і що він буде продаватись. В заяві вказано, що їй роз`яснено зміст ст. 1272 ЦК України та зміст ст. 60 ЦК України і що від видачі свідоцтва про право власності на частку в спільній сумісній власності вона відмовляється. Але їй ніхто зміст вказаних статей не роз`яснював, про що в них йдеться вона не знає, ніхто їй не пропонував отримати свідоцтво про право власності на частку в спільній сумісній власності подружжя та вона від вказаного свідоцтва не відмовлялась.

У зв`язку з цим, уточнивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_4 просила визнати недійсною заяву про відмову від прийняття спадщини від 09 червня 2015 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 2-415, видане державним нотаріусом Жмеринської районної державної нотаріальної контори 14 березня 2016 року ОСОБА_3 , яким посвідчено її право на земельну ділянку площею 3,8121 га, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, Браїлівська селищна рада, зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 2-415, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 28807574 від 18 березня 2016 року та запис про право власності за номером 13753613; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Жмеринською районною державною нотаріальною конторою 16 травня 2016 року ОСОБА_3 , яким посвідчено її право на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за №2-771 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок; стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати оплату правової допомоги адвоката.

Ухвалою Жмеринського районного суду Вінницької області від 15 лютого 2019 року до участі у справі як правонаступників після смерті позивача залучено ОСОБА_1 та ОСОБА_2

15 лютого 2019 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору державного нотаріуса Жмеринської районної державної нотаріальної контори Вінницької області Суську С.В.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (правонаступників ОСОБА_4 ) до ОСОБА_3 , про визнання недійною заяви про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом та їх скасування відмовити повністю. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність фактичним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На апеляційну скаргу відзивів не надходило.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч. 1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб, виданим повторно 16.06.2017 виконавчим комітетом Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб 14 липня 1966 року. Прізвище після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_8 змінила на ОСОБА_9 (а.с.4).

Відповідно до копії свідоцтва на забудову індивідуальної садиби в селищі Браїлів Браїлівської селищної ради забудовнику ОСОБА_5 рішенням виконавчого комітету Жмеринської районної ради депутатів №290 від 14 серпня 1974 року дозволено будівництво житлового будинку (а.с.7-8).

Відповідно до копії свідоцтва №73 від 08.07.2005 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_5 на праві приватної власності (а.с.10).

Згідно копії свідоцтва про смерть виданого 25.12.2014 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Жмеринці реєстраційної служби Жмеринського міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Жмеринка Вінницької області (а.с.11).

Згідно довідки виконкому Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області від 20.09.2017 житловий будинок, який розміщений в АДРЕСА_3 ) дійсно був спільно побудований померлим ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.9).

Відповідно до виписки з рішення №32 виконавчого комітету Браїліської селищної ради від 12 квітня 2016 року «Про упорядкування поштових адрес по АДРЕСА_4 (а.с. 6).

З копії паспорта відповідача ОСОБА_3 вбачається, що вона зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с. 12-14).

З довідки Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області №3298 від 17 липня 2017 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_5 ; власником особистого рахунку цієї житлової площе є ОСОБА_3 (а.с.37).

Відповідно до інформаційної довідки-характеристики № 99 від 16 травня 2017 року виданої КП «ВООБТІ», власником житлового будинку АДРЕСА_5 станом на 31 грудня 2012 року, згідно з матеріалами інвентаризаційної справи №2023, є ОСОБА_5 ; до матеріалів інвентаризаційної справи долучено свідоцтво про право на спадщину від 16 травня 2016 року №2-771, згідно з яким власником цього будинку є ОСОБА_3 (а.с.17).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками вказані ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с. 227).

Відповідно до копії свідоцтва про народження ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , її батьками вказані ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с.228). Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_14 24 квітня 1988 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_15 , після укладення шлюбу ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_16 (а.с.229).

Відповідно до копії спадкової справи №334/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 09 червня 2015 року ОСОБА_3 подала до нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_11 Інші спадкоємці після смерті ОСОБА_5 - дружина ОСОБА_12 , дочка ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_17 подали до нотаріальної контори письмові заяви, в яких відмовилися від прийняття спадщини після смерті чоловіка та батька ОСОБА_5 . В своїй заяві ОСОБА_4 поміж іншого вказала, що зміст ст. 60 СК України їй роз`яснено. Від видачі свідоцтва про право власності на частину в спільній сумісній власності подружжя вона відмовляється. Шлюбний договір щодо правового режиму майна подружжя між нею та її чоловіком ОСОБА_5 не укладався (а.с. 47-83).

14 березня 2016 року та 16 травня 2016 року відповідач ОСОБА_3 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з земельної ділянки на території Браїлівської селищної ради, кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 3,8121, цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_5 (а.с.202, 205).

Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №55559588 від 21 березня 2016 року, №59382615 від 19 травня 2016 року, Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-017 від 12 липня 2017 року відповідач ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності на земельну ділянку, що на території Браїлівської селищної ради, кадастровий номер НОМЕР_1 , цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 86,5 кв. м, в АДРЕСА_5 , земельну ділянку 0,1500 га, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_2 , за адресою АДРЕСА_5 у відповідних Державних реєстрах (а.с.28, 34,35,36, 89).

Згідно копії свідоцтва про смерть виданого 05.06.2018 виконавчим комітетом Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницькій області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в смт. Браїлів Жмеринського району Вінницької області (а.с.198).

Відповідно до довідки завідуючої Жмеринської районної державної нотаріальної контори Мельничук А.Л. від 14.02.2019 №222/01-16 після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_10 та ОСОБА_2 прийняли спадщину шляхом подачі письмової заяви до Жмеринської районної державної нотаріальної контори та є спадкоємцями за законом на майно померлої ОСОБА_4 (.а.с.220).

Спадкування, відповідно до ст. 1216 ЦК України, - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За правилами ст. 1218 вказаного Кодексу до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що на адресу Жмеринської районної державної нотаріальної контори 09 червня 2015 року надійшла заява ОСОБА_4 про відмову від спадщини за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_5 . В заяві зазначає, що вона спадщину не прийняла і на неї не претендує, від видачі свідоцтва про право власності на частку в спільній сумісній власності подружжя відмовляється.

07.07.2015 року на адресу Жмеринської районної державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_2 про відмову від спадщини за законом, зазначає, що спадщину не прийняла і на неї не претендує.

04 вересня 2015 року на адресу Жмеринської районної державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_17 про відмову від спадщини за законом, зазначає, що спадщину не прийняла і на неї не претендує.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином, тому визнання її недійсною в судовому порядку здійснюється за певних обставин. При цьому, як зазначено у рішенні, підстава недійсності відмови від прийняття спадщини має бути доведена належним чином в судовому порядку. Також судом зазначено, що позивачем не було надано суду належних доказів того, що ОСОБА_4 подала заяву про відмову від права на спадщину після смерті чоловіка саме під впливом відповідача, а також не було надано суду належних доказів того, що відповідач зобов`язалась здійснювати догляд за нею.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 1273 ЦК України відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною.

З точки зору закону відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином, а тому визнання такої відмови недійсною в судовому порядку здійснюється з таких підстав:

- вчинення відмови спадкоємцем, який у момент її вчинення не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (ст. 225 ЦК України);

- вчинення відмови під впливом помилки (ст. 229 ЦК України);

- вчинення відмови під впливом обману або насильства (статті 230,231 ЦК України);

- вчинення відмови під впливом тяжкої обставини і на невигідних умовах (ст. 233 ЦК України).

При цьому підстава недійсності відмови від прийняття спадщини має бути доведена належним чином в судовому порядку.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що заяву про те, що вона не претендує на спадщину чоловіка подала до нотаріальної контори у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 обіцяла, що буде доглядати за нею, оскільки вона є людиною з інвалідністю першої групи, похилого віку та постійно хворіє. При цьому послалася як на підставу визнання відмови недійсною на ст. 230 ЦК України, а саме вчинення правочину під впливом обману.

В судовому засіданні як в суді першої так і апеляційної інстанцій, позивачі дали пояснення про те, що відмова від прийняття спадщини була вчинена внаслідок помилки, оскільки дочка ОСОБА_3 обіцяла доглядати матір, яка важко хворіла, була інвалідом 1 групи, будинок був її єдиним місцем проживання, крім того житловий будинок був побудований у шлюбі. Після смерті її чоловіка в нотаріальній конторі ОСОБА_4 написала заяву, що відмовляється від отримання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, однак від своєї частки у майні вона не відмовлялась, а відмовилась лише від отримання свідоцтва.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

В п.20 вишезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів, яким є відмова від спадщини.

Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Доводи позивачки про те, що відмова від прийняття спадщини була вчинена, оскільки ОСОБА_3 обіцяла її доглядати суд оцінює критично, оскільки в судовому засіданні встановлено, що на момент прийняття спадщини ОСОБА_3 проживала на території Російської Федерації, де і проживає на даний час, а тому доглядати за матір`ю не мала фізичної можливості. Факт перебування ОСОБА_3 на території Російської Федерації сторонами не заперечується.

Посилання апелянта на те, що житловий будинок належав ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, а тому після смерті одного із подружжя ( ОСОБА_5 ) Ѕ частки житлового будинку належить тому із подружжя, який пережив, не входить до складу спадкового майна та від даної частки не можна відмовитись на користь інших спадкоємців, не заслуговують на увагу, оскільки житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (відповідно до виписки з рішення № 32 виконавчого комітету Браїліської селищної ради від 12 квітня 2016 року «Про упорядкування поштових адрес по АДРЕСА_4 ) належить ОСОБА_5 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності № 73 від 08 липня 2005 року (а.с. 10).

Відповідно до пункту 3 розділу 4 частини ІІІ Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених Рішення Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29.01.2009 року, той із подружжя, хто є живим, має право подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Така заява подається нотаріусу у письмовій формі як особисто, так і через представника, якщо останньому надано такі повноваження.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подала до нотаріуса заяву, в якій зазначила, що «… ОСОБА_18 , ОСОБА_4 , спадщини, що залишилась після смерті мого чоловіка ОСОБА_5 не прийняла і на неї не претендую. Від видачі свідоцтва про право власності на частку в спільній сумісній власності подружжя я відмовляюсь….».

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що земельна ділянка не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки одержана ОСОБА_5 в приватну власність шляхом приватизації та належала йому на праві особистої приватної власності.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко