Справа № 466/2582/18 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/433/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Цяцяка Р.П., Крайник Н.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

в квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич Христини Василівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та з врахуванням уточнення позовних вимог просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування позову покликався на те, що 14 ІНФОРМАЦІЯ_1 2017 року сестра його бабці, ОСОБА_5 , склала заповіт, яким заповіла йому належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 . Після закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , при зверненні до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме, на квартиру АДРЕСА_2 він дізнався про те, що вказана квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В., за реєстровим номером 194. Зазначав те, що ОСОБА_5 до останніх днів свого життя була зареєстрована у спірній квартирі, а саме, за адресою: АДРЕСА_3 , з вересня 2017 року проживала за адресою: АДРЕСА_4 , у своєї рідної сестри (матері ОСОБА_1 ). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 119378753 від 02.04.2018 року, договір купівлі-продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В., і оскільки ОСОБА_5 була похилого віку, хворою, незрячою, самостійно не пересувалась та потребувала постійного догляду, такий договір повинен був посвідчуватися за адресою останнього місця її проживання, а саме: АДРЕСА_4 . Вважає договір купівлі - продажу квартири від 09 вересня 2017 року, таким, що укладений з порушенням норм чинного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Христиню Василівною, за реєстровим номером 194 .

Скасовано запис про право власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за реєстраційним номером об"єкта нерухомого майна : 101, номер запису про право власності : 22291150.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 сплачену суму судового збору 704 грн.. 80 коп.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не врахував положень ст. ст. 203, 215 ЦК України, які передбачають підстави для визнання правочинів недійсними. Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не зазначив, яка з цих підстав недійсності правочинів є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, і оскільки такі підстави відсутні, то вважає оспорюваний договір дійсним. В оскаржуваному рішенні суд зазначив, що нотаріус, посвідчуючи договір купівлі продажу, всупереч передбаченому Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не витребував документ, що підтверджує державну реєстрацію права власності на квартиру ОСОБА_5 Однак, як вбачається з п.1.3 оспорюваного договору вказана квартира належить продавцю на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № АДРЕСА_5 , виданого Львівською міською адміністрацією 12.02.1994 року, тобто, державна реєстрація права власності за ОСОБА_5 на дану квартиру була проведена Львівською міською адміністрацією, що підтверджується свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 . Враховуючи зазначене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в позові відмовити, а судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч.ч.1, 4, 5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість тощо, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред"явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно з роз`ясненями п.п.5, 26 постанови Пленуму Верховоного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06.11.2009 року, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред"являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі в справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року за №3425-ХІІ (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) робоче місце (контора) приватного нотаріуса повинно розташовуватися в межах визначеного для нього нотаріального округу. Вимоги до робочого місця (контори) приватного нотаріуса встановлюються Міністерством юстиції України.

У реєстраційному посвідченні зазначаються нотаріальний округ та адреса робочого місця (контори) приватного нотаріуса.

Стаття 25 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року за №3425-ХІІ передбачає, що робоче місце (контора) приватного нотаріуса має знаходитись у межах нотаріального округу, в якому приватний нотаріус здійснює нотаріальну діяльність.

Згідно зі ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент посвідчення спірного Договору): «Нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом,

Згідно зі ст. 133 Конституції України систему адміністративно-територіального устрою України складають: АР Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села.

Під термінами «район» і «район у місті», необхідно розуміти різні за своїм значенням адміністративно-територіальні одиниці в системі адміністративно-територіального устрою України, правовий статус яких повинен визначатися законом (рішення Конституційного Суду України від 13.07.2001 року за №11-рп/2001).

За змістом п.п.10, 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 року за №20/5(в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій,установлених Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України.

Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах території діяльності держнотконтори чи визначеного для приватного нотаріуса нотаріального округу.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаним приміщенням.

Аналогічні за змістом положення містить ч.2 ст.41 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року за №3425-ХІІ.

Аналізучи вищеззаначані положення законодавчих актів, суд першої інстанції дійшов до вірних висновків про те, що нотаріальна діяльність здійснюється нотаріусом в межах свого нотаріального округу та за місцем знаходження приміщення, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. Законодавством заборонено нотаріусу здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу.

Про це зазначено у повідомленні Міністерства юстиції України, за змістом якого нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках передбачених Законом.

Судом встановлено, що 14 серпня 2017 року ОСОБА_5 склалал заповіт, згідно якого на випадок смерті заповіла позивачу ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 .

09 вересня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Христиною Василівною, і такий був посвідчений, у АДРЕСА_4 .

Тобто, оспорюваний договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою - Кришкевич Х.В. поза межами Львівського міського нотаріального округу.

А відтак, встановивши, що оспорюваний договір-купівлі продажу був посвідчений у с. Жирвіка Пустомитівського району Львівської області приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Христиною Василівною, яка відповідно до свідоцтва про зайняття нотаріальною діяльністю № 5789 від 17.06.2005 р., реєстраційне посвідчення про реєстрацію нотаріальної діяльності № 247 від 19 червня 2007 року, здійснює свою діяльність у Львівському міському нотаріальному окрузі, суд першої інстанціїдійшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір купівлі продажу був посвідчений поза межами діяльності Львівського міського нотаріального округу, чого не заперечувала і приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Куйбіда-Кришкевич ОСОБА_6 .В.

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Куйбіда- ОСОБА_7 .В. оспорюваний договір купівлі продажу посвідчила на території Львівської області, поза межами Львівського міського нотаріального округу, та з порушенням порядку вчинення нотаріальних дій, вірним та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про підставність позову ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо аргументовані.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.11.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.