№ 479/229/19
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

(заочне)

06 травня 2019 року смт.Криве Озеро

Кривоозерський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого - судді Репушевської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Добровольської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №479/229/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

у ч а с н и к и с п р а в и:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, згідно якої просить суд визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , оскільки він більше 7 років не з"являється в ньому, самоусунувся від питань щодо утримання вказаного будинку.

В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує, просить про їх задоволення.

В судове засідання відповідач не з`явився, був належно повідомлений про дату, час і місце слухання справи через оголошення в пресі, тому суд, у відповідності до ст.280 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним.

За положеннями ст.41 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Положеннями ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно положень ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом.

За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується даними договору купівлі-продажу, посвідченого Білявською Т.П., державним нотаріусом Кривоозерської державної нотаріальної контори Миколаївської області 17 червня 2003 року(а.с.8) та витягом про держану реєстрацію права власності на нерухоме майно №965045, виданого Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації 10 липня 2003 року (а.с.9).

Встановлено, що шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 було розірвано 11 травня 2010 року, що підтверджується даними свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданого відділом РАЦС Кривоозерського РУЮ Миколаївської області(а.с.7).

Згідно довідки №3829, виданої виконкомом Кривоозерської селищної ради Кривоозерського району Миколаївської області 12 грудня 2018 року(а.с.12) місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване в АДРЕСА_1 , але з лютого 2010 року за вказаною адресою він не проживає. Факт непроживання відповідача з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спірному житлі підтверджуються також даними актів, складених депутатом Кривоозерської селищної ради Кривоозерського району Миколаївської області від 10 січня 2018 року, 05 березня 2018 року, 14 травня 2018 року, 11 липня 2018 року, 20 вересня 2018 року, 11 грудня 2018 року (а.с.14-19).

Відповідно до положень ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів.

Належні та допустимі докази на підтвердження поважних причин непроживання відповідача у спірному житловому будинку з лютого 2010 року, відсутні.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 відсутній за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, місце проживання позивачу невідомо, тому є підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує положення ст.141 ЦПК України та вважає необхідним стягнути в відповідача на користь позивача судові витрати понесені на оплату судового збору за подання позову до суду.

Керуючись ст.ст.89, 258-259, 265, 268, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 768.40 грн..

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, заяви про перегляд заочного рішення, якщо апеляційну скаргу, заяву про перегляд заочного рішення не буде подано, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

СУДДЯ: