ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________________
Справа № 673/575/19
Провадження № 22-ц/4820/1968/19
судді Хмельницького апеляційного суду Ярмолюка О.І.
12 листопада 2019 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд, переглядаючи справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором частково задовольнив апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», змінив заочне рішення Деражнянського районного суду Хмельницької області від 2 липня 2019 року в частині розміру заборгованості за кредитним договором і судових витрат, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 15 528 грн 82 коп. заборгованості за кредитним договором і 2 198 грн 22 коп. судового збору.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язання за кредитним договором, унаслідок чого виникла заборгованість.
Отже, на думку колегії суддів, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, що регламентують правові засади договору приєднання.
При цьому суд апеляційної інстанції послався на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19), зазначивши, що підстави для відступлення від указаної правової позиції відсутні.
Також апеляційний суд вважав, що банк вправі вимагати захисту свої прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок із повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття боржником умов і тарифів кредитування, внаслідок чого правові підстави для стягнення на користь АТ КБ «Приватбанк» пені та штрафів відсутні. У зв`язку з цим, з ОСОБА_1 підлягає стягненню лише 9 754 грн 44 коп. заборгованості за тілом кредиту та 5 774 грн 38 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту, а всього 15 528 грн 82 коп.
Не можу погодитися з таким рішенням апеляційного суду з наступних мотивів.
Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» обґрунтувало свої вимоги тим, що 24 грудня 2013 року сторони уклали договір про надання банківських послуг, за умовами якого АТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 3 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Цей договір укладений сторонами згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом підписання ОСОБА_1 і представником банку анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 24 грудня 2013 року, за змістом якої відповідачка визнала, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 засвідчила, що вона ознайомилася і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, зобов`язується виконувати ці Умови та Правила і регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.соm.ua.
Обґрунтовуючи факт невиконання ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором і розмір боргу за кредитом, АТ КБ «Приватбанк» подало до суду розрахунок заборгованості за договором від 24 грудня 2013 року (а.с. 5-10), згідно якого ОСОБА_1 з серпня 2018 року припинила вносити платежі на повернення кредиту та сплату процентів, у зв`язку з чим станом на 14 лютого 2019 року виникла заборгованість у розмірі 26 401 грн 89 коп., яка складається з 9 754 грн 44 коп. тіла кредиту, 5 774 грн 38 коп. простроченого тіла кредиту, 8 233 грн 64 коп. пені за прострочення зобов`язання, 906 грн 01 коп. пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, 500 грн штрафу (фіксована частина), 1 233 грн 42 коп. штрафу (процентна складова).
Отже, при зверненні до суду банк у позові зазначив матеріально-правову вимогу до відповідачки, що випливає зі спірних правовідносин (предмет позову), а також зазначив обставини, на яких ґрунтується ця вимога, та навів правові норми, які регулюють спірні правовідносини (підставу позову).
Позов із таким обґрунтуванням, а також указані письмові докази, були вручені ОСОБА_1 до початку судового розгляду (а.с. 45), разом із тим, остання не висловила заперечення щодо них і не з`явилася в судове засідання, внаслідок чого суд ухвалив заочне рішення.
Саме ці обставини були предметом судового розгляду, на підставі яких суд першої інстанції вирішив спір.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції встановив факт укладення 24 грудня 2013 року сторонами договору про надання банківських послуг, за умовами якого АТ КБ «Приватбанк» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 3 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
На думку суду першої інстанції, АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору.
Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на законі та є правильними.
Відповідно до норм ст. 129 Конституції України, які кореспондуються з приписами ст. 2 ЦПК України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін і диспозитивність.
Сутність принципу процесуальної рівності учасників процесу полягає в тому, що сторони в цивільному процесі наділяються рівними (але не однаковими) процесуальними правами й обов`язками. Це забезпечує рівність можливостей сторін при використанні процесуальних засобів захисту своїх прав та інтересів, у тому числі щодо доведеності обставин на підтвердження своїх вимог і заперечень.
Принцип процесуальної рівноправності сторін тісно пов`язаний із принципами диспозитивності і змагальності, у поєднанні з якими і досягається дійсна рівність сторін у цивільному судочинстві. Суд зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом засоби по забезпеченню цих принципів.
Частинами 1, 3 і 4 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Змагальна форма процесу визначає покладання тягаря доказування на самі сторони і зняття із суду обов`язку по збиранню доказів. Суд у цьому випадку тільки дає оцінку доказам. Судочинство має характер спору, змагання сторін перед судом у доведенні обставин, взятих за підставу їхніх вимог або заперечень. Змагальні засади процесу визначають мотивацію поводження сторін у суді, тому що результат вирішення спору залежить цілком від активності сторін.
Реалізація вказаного принципу можлива за умови дотриманням судом принципу диспозитивності цивільного судочинства, сутність якого визначена у ст. 13 ЦПК України і полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Застосування судом апеляційної інстанції принципу диспозитивності цивільного судочинства здійснюється через дотримання ним положень ст. 367 ЦПК України, якою визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Умови договору про надання банківських послуг, який був укладений між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 , є предметом доказування у цій справі.
Аналізуючи докази у справі, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що, за змістом анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 24 грудня 2013 року, з якою ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк», остання в письмовій формі визнала, що: ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг; вона ознайомилася з указаним договором до його укладення та погоджується з його умовами, згідна отримати екземпляр договору шляхом його роздруківки з сайту www.privatbank.ua, обізнана про розміщення умов кредитування на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.соm.ua і зобов`язується ознайомлюватися з змінами умов кредитування на цьому сайті Приватбанку.
Отже, ОСОБА_1 підтвердила, що вона приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку і Тарифів, які існували в електронній формі та не мали підписуватися сторонами при укладенні договору.
За таких обставин, а також за відсутності будь-яких заперечень з боку ОСОБА_1 відносно підстав позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність укладення між сторонами кредитного договору на тих умовах, про які зазначило АТ КБ «Приватбанк» у позовній заяві.
Оскільки ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, не подала відзив, а позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, суд першої інстанції правомірно ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
До того ж, отримавши копію цього рішення (а.с. 57), ОСОБА_1 не висловила заперечення щодо фактичних обставин, встановлених судом і доказів, на підставі яких ці обставини були встановлені.
Не зважаючи на це, суд апеляційної інстанції, не дотримався принципів процесуальної рівності учасників процесу, змагальності сторін і диспозитивності, вийшов за межі доводів апеляційної скарги за відсутності підстав, передбачених статтями 367, 376 ЦПК України, здійснив переоцінку зібраних у справі доказів з власної ініціативи та без достатніх обґрунтувань, внаслідок чого одній із сторін у справі були надані переваги, хоча ця сторона, яка несла ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, проявила пасивність у використанні процесуальних засобів захисту своїх прав.
Суд апеляційної інстанції безпідставно послався на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року (справа №342/180/17, провадження №14-131цс19).
За відсутності достатніх підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови і правила надання банківських послуг, відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту надані банком витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки ці документи достовірно не підтверджують вказаних обставин.
У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, які регламентують правові засади договору приєднання.
Цей висновок Великої Палати Верховного Суду України ґрунтувався на тому, що надані банком документи на підтвердження умов укладеного між сторонами кредитного договору не підписані та не визнаються відповідачкою.
Натомість, у справі, яка переглядалася судом апеляційної інстанції, ОСОБА_1 , знаючи про предмет і підстави заявленого до неї позову, не висловила заперечення щодо умов укладеного між сторонами договору.
Отже, ОСОБА_1 фактично визнала, що подавши позивачеві заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приватбанку, вона приєдналася до запропонованих позивачем умов кредитування, які встановлені у стандартних формах, внаслідок чого сторони у письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору.
Оскільки у цій справі та справі, яка переглядалася Великою Палатою Верховного Суду встановлені різні обставини, то вказана правова позиція суду касаційної інстанції не може бути врахована при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.
У подальшому ОСОБА_1 одержала нову платіжну картку № НОМЕР_2 (строк дії картки до грудня 2019 року).
АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 . визначили, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на такий же строк.
АТ КБ «Приватбанк» встановило ОСОБА_1 кредитний ліміт у розмірі 3 000 грн.
Укладаючи договір, АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 визначили право банку змінювати тарифи та інші умови обслуговування рахунку. Під час перебігу строку кредитування АТ КБ «Приватбанк» змінювало процентну ставку за кредитом: з 1 вересня 2014 року до 32,4% річних, з 1 квітня 2015 року до 42% річних. На суму простроченого зобов`язання проценти мали нараховуватися у подвійному розмірі.
ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами щомісячними платежами в розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, вносячи їх на рахунок у банку до 25-го числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості. З 1 квітня 2014 року ОСОБА_1 повинна була вносити щомісячні платежі у розмірі 5% заборгованості, але не менше 100 грн та не більше залишку заборгованості.
Сторони домовилися, що у випадку, коли на дату нарахування процентів ОСОБА_1 використала всю суму кредиту, то розмір кредиту збільшувався на розмір боргових зобов`язань, які мали місце на дату нарахування процентів (п. 2.1.1.12.2 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку).
За несвоєчасне погашення заборгованості ОСОБА_1 мала сплатити банку пеню у розмірі: 0,233% від суми загальної заборгованості за кожний день прострочення кредиту + 50 грн щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн; 0,233% від суми загальної заборгованості за кожний день прострочення кредиту + 100 грн щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або процентами на суму від 100 грн другий місяць поспіль і більше. У період нарахування пені на всю суму заборгованості за кредитним договором проценти не повинні нараховуватися.
У разі порушення ОСОБА_1 строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 30 днів, остання зобов`язалася сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.
З початку 2018 року ОСОБА_1 не виконує зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим, станом на 14 лютого 2019 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 15 528 грн 82 коп., яка складається з 9 754 грн 44 коп. тіла кредиту та 5 774 грн 38 коп. простроченого тіла кредиту.
Крім того, банк нарахував відповідачці 9 139 грн 65 коп. пені, 500 грн штрафу (фіксована частина), 1 233 грн 42 коп. штрафу (процентна складова).
Визначаючи розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , суд першої інстанції включив до її складу заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9 754 грн 44 коп.
Також суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, внаслідок чого їх одночасне застосування за порушення строків виконання зобов`язання не допускається.
Оскільки умовами кредитного договору (пп. 1.1.5.20, 1.1.5.21 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку) передбачено застосування до відповідачки штрафу та пені як видів цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, то суд дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_1 слід стягнути лише штраф.
Разом із тим, суд помилково визнав, що дві складові штрафу (фіксована частина та процентна частина) є різними видами юридичної відповідальності, та неправомірно ототожнив заборгованість за простроченим тілом кредиту з неустойкою. Отже, висновок суду про безпідставність позову АТ КБ «Приватбанк» у цій частині вимог не ґрунтується на фактичних обставинах справи та нормах чинного законодавства.
Суд першої інстанції неправильно визначив розмір заборгованості за кредитним договором, яка має бути стягнута з ОСОБА_1 , тому ухвалене ним рішення мало би бути змінене.
У свою чергу, змінюючи рішення суду першої інстанції та визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, яка підлягала стягненню з ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції допусти певну непослідовність своїх висновків.
У зв`язку з цим, згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції мав змінити розподіл судових витрат.
Повний текст окремої думки складено 15 листопада 2019 року.
Суддя О.І. Ярмолюк