КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 року м. Київ

Унікальний номер справи № 761/43375/16-ц

Апеляційне провадження 22-ц/824/13179/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А, Мазурик О.Ф.

при секретарі Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_5

відповідачі ОСОБА_2

Головне територіальне управління юстиції у м. Києві

Департамент з питань реєстрації виконавчого органу

Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 , поданої через представника ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Волошина В.О., у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання недійсним свідоцтв про право власності; скасування державної реєстрації права власності; усунення перешкод у користуванні квартирою,

в с т а н о в и в :

у грудні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ГТУЮ у м. Києві, Департаменту з питань реєстрації ВО КМР (КМДА), в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право власності від 23.12.2013 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 207,1 кв м (індексний номер: 15156194) видане на ім`я ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності на вищезазначену квартиру, проведену на підставі цього свідоцтва; усунути перешкоди у користуванні ним своїм майном, шляхом виселення ОСОБА_2 та членів його сім`ї з приміщень загальною площею 133,5 кв м, розташованих на мансардному поверсі над квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 133,5 кв м. Відповідачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 77,1 кв м, яка розташована поверхом нижче. На даний час він не може користуватись своєю квартирою, оскільки вказаною площею фактично користується ОСОБА_2 на підставі оспорюваного свідоцтва. Вважає, що свідоцтво отримано незаконним шляхом, оскільки до загальної площі квартири відповідача була включена площа квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2019 в позові відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_5 через представника подавапеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає помилковими висновки суду про те, що державна реєстрація прав власності здійснена на два різні об`єкти нерухомого майна. Судом не враховані дані, які містяться у технічних паспортах та деклараціях про початок будівельних робіт і про готовність об`єктів до експлуатації, з який вбачається, що квартира АДРЕСА_1 фактично включає в себе і квартиру АДРЕСА_2 . Суд не взяв до уваги рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.03.2013 у справі № 22-ц/796/16803/2013, яким встановлено, що у ОСОБА_2 Ентоні відсутнє право на реконструкцію квартири АДРЕСА_1 та його діями порушено його право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Суд не звернув уваги на те, що він набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.10.2010 та 15.02.2011 право власності зареєстровано у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, тоді як відповідач зареєстрував своє право власності на квартиру АДРЕСА_1 - 23.12.2013 . Вважає, що судом не вірно застосовано положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та не враховані висновки Верховного Суду України викладені у постановах від 24.01.2017 у справі № 21-1559а16 та від 23.05.2018 у справі 910/9823/17.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що позивач є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 26.08.2014, державна реєстрація проведена 26.08.2014, а він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.12.2013, державна реєстрація проведена 23.12.2013. Тобто він набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 раніше ніж позивач - на квартиру АДРЕСА_2 . Державна реєстрація прав власності здійснена на два різні об`єкти нерухомого майна, які мають різні технічні характеристики і відповідно різних власників. Технічний паспорт, наданий позивачем складений у 2010 році та має примітку, що квартира не введена в експлуатацію, дозвільна та проектна документація відсутня. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації на реконструкцію квартири АДРЕСА_2 датується 25.07.2014, тобто після видачі йому свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Ці обставини свідчать про те, що квартира АДРЕСА_2 з`явилась після реєстрації його прав власності на квартиру АДРЕСА_1. Статтею 26 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення про держану реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Позивачем не оскаржуються рішення Управління держаної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо реєстрації прав власності на квартиру АДРЕСА_1 , а тому судом правильно застосовано положення вищезазначеної норми. Факти, встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.03.2013 не є преюдиційними, оскільки спір по справі стосувався відносин, які виникли до реєстрації права власності сторін на спірні квартири. Це рішення не стосується реконструкції, яка проводилася відповідачем щодо квартири АДРЕСА_1 . Згідно з розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.12.2007 № 177 «Про затвердження акту Державної приймальної комісії по прийняттю в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта» - реконструкція горищного приміщення будинку (крім площі над квартирою АДРЕСА_1 за позивачем квартира АДРЕСА_2 не значиться. У цьому розпорядженні, яке ніким не скасоване, визначено, що площа над квартирою АДРЕСА_1 до площ, які були реконструйовані позивачем не відноситься. Вважає, що він жодним чином не порушує права позивача.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.12.2013 державним реєстратором прав на нерухоме майно Чернієнко В.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію прав за ОСОБА_2 № 9365903 на квартиру АДРЕСА_1 , форма власності приватна, загальною площею 207,1 кв м, з яких житлова площа 76,5 кв м.

26.08.2014 державним реєстратором прав на нерухоме майно Кришко С.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав № 15353254 на квартиру АДРЕСА_2 форма власності приватна, загальною площею 133,5 кв м, з яких житлова площа 55 кв м.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що документи, на підставі яких було видано відповідачу ОСОБА_2 , свідоцтво про право власності від 23.12.2013 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 207,1 кв.м. (індексний номер: 15156194), є чинними, а реєстраційні дії, вчиненні державним реєстратором прав на нерухоме майно Черніченко В.Г. не визнані незаконними. Квартира АДРЕСА_3 відповідно до свідоцтв про право власності на нерухоме майно є різними об`єктами нерухомого майна. Позивачем не оскаржуються дії (рішення) державного реєстратора щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Відмовляючи у задоволенні вимог про усунення перешкод у користуванні ним своїм майном, шляхом виселення ОСОБА_2 та членів його сім`ї з приміщень загальною площею 133,5 кв м, розташованих на мансардному поверсі над квартирою АДРЕСА_1 суд виходив з того, що позивач просить виселити осіб із квартири, яка йому не належить. Вимоги ж про виселення з приміщень загальною площею 133,5 кв м не містять даних про те, якими є ці приміщення, як не містять конкретного переліку осіб, яких позивач просить виселити.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.12.2013 ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 207,1 кв м. Запис про реєстрацію права власності на цю квартиру внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12.12.2013.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.08.2014 ОСОБА_5 на праві власності належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 133,5 кв м. Запис про реєстрацію права власності на цю квартиру внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 13.08.2014. З витягу з реєстру, сформованого станом на 26.08.2014 вбачається, що квартира АДРЕСА_2 знаходиться під обтяженням. Арешт на квартиру накладено СВ ТВМ-4 Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Згідно з ч. 1 ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Позивач стверджує, що квартира АДРЕСА_2 повністю поглинається квартирою АДРЕСА_1 і окремо квартири АДРЕСА_2 не існує. Тобто з пояснень позивача вбачається, що він 26.08.2014 отримав свідоцтво про право власності на квартиру, якої фактично, як ізольованого помешкання в житловому будинку не існує.

Позивач отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 133,5 кв м ( 26.08.2014 ) уже після того, як ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 207,1 кв м (23.12.2013) . Обидва свідоцтва видані реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві.

Якщо, як стверджує позивач, ці свідоцтва видані двом різним особам на один і той же об`єкт нерухомого майна, то для вирішення спору необхідно встановлювати правомірність чи неправомірність дій реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві щодо видачі таких свідоцтв, проте таких позовних вимог не заявлено та вони не були предметом розгляду у даній справі. Позивач підтвердив, що він не звертався з іншим позовом про визнання неправомірними дій реєстраційної служби щодо видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 207,1 кв м від 23.12.2013 .

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Оскільки позивач не оспорював дій щодо неправомірності видачі відповідачу свідоцтва про право власності на квартиру, встановлення цих обставин виходить за межі позовних вимог.

За наявності ж двох свідоцтв, які видані у різний час та на квартири з різними номерами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що існують два правовстановлюючі документи на різні об`єкти нерухомого майна.

Оскільки дії органу, який приймав рішення про видачу цих свідоцтв не визнані незаконними, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для визнання свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 207,1 кв.м . від 23.12.2013 недійсним. До того ж позивач ставить питання про визнання недійсним такого свідоцтва в цілому, незважаючи на те, що визнає той факт, що відповідачу належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 загальною площею 76, 5 кв м .

Доводи апеляційної скарги про те, що право власності за позивачем на квартиру АДРЕСА_2 визнано за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22.10.2010, яке має преюдиційне значення, не спростовують висновків суду.

Так, зазначеним рішенням задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_10 про визнання права власності на новостворене майно - квартиру АДРЕСА_2 .

Разом з тим, у технічному паспорті на зазначену квартиру від 20.07.2010 вказано, що квартира не введена в експлуатацію та проектна документація відсутня.

Висновок будівельної експертизи, де експертом було б визначено які саме приміщення ввійшли до квартири АДРЕСА_1 , а які приміщення до квартири АДРЕСА_2 ні у справі про визнання права власності, ні у даній справі сторони не надавали та клопотання про проведення судової експертизи не заявляли.

Як вбачається з матеріалів справи, Інспекцією державного будівельного контролю у м. Києві позивачу видано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 133,5 кв м лише 25.07.2014 .

Проте, ще до отримання позивачем цієї Декларації відповідачу 09.12.2013 тим же органом було видано Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 205,1кв м .

Рішення Інспекції державного будівельного контролю у м. Києві щодо видачі цих Декларацій також не визнавалися неправомірними та, як зазначив представник позивача, з такими вимогами позивач до суду не звертався.

Відтак у даній справі існують інші обставини, яких не існувало при ухваленні рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22.10.2010 та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 27.03.2013.

Вимога про скасування реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 є похідною від вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на цю квартиру. Оскільки суд правильно визнав вимоги про визнання свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 безпідставними, то відмова у позові щодо скасування реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 також є правильною.

Щодо вимог про усунення перешкод позивачу у користуванні ним своїм майном, шляхом виселення ОСОБА_2 та членів його сім`ї з приміщень загальною площею 133,5 кв м, розташованих на мансардному поверсі над квартирою АДРЕСА_1 , то суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що оскільки ні дії органу, який видавав свідоцтва про право власності на квартири, ні дії органу, який видавав Декларації про готовність об`єктів до експлуатації не визнані неправомірними, свідоцтва обох сторін на нерухоме майно, у тому числі і відповідача на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 207,1 кв м , залишаються чинними відповідач не може бути виселений із зазначеної квартири.

Крім того, ставлячи вимоги про виселення позивач не вказує з яких саме приміщень має бути виселено відповідача та яких осіб, крім відповідача, необхідно виселити, а також не ставить питання про приведення приміщення у попередній стан.

Оскільки за версією позивача один об`єкт нерухомості (квартира АДРЕСА_1 ) поглинув повністю інший об`єкт нерухомості (квартира АДРЕСА_2 ), то без вирішення питання про приведення об`єкта нерухомості у попередній стан виселення не є належним способом захисту, оскільки у такому разі і позивач, і відповідач фактично будуть проживати у одній і тій самій квартирі.

Судом враховано всі докази надані сторонами у їх сукупності та таким доказам надана належна правова оцінка, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд проігнорував надані позивачем докази не відповідає матеріалам справи та змісту рішення суду.

Судом правильно застосовано Закон України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» в редакції, яка діяла на час вчинення реєстрації, а тому доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування цього Закону колегія суддів не може визнати обґрунтованими.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 12.11.2019.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик