ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

10 вересня 2019 року м. Херсон

справа № 766/22463/18

провадження № 22-ц/819/1322/19

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого - Радченка С.В.,

суддів: Кутурланової О.В., Майданіка В.В.,

секретар: Прушинська О.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» в особі представника Логвиновської А.А.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області, у складі судді Ус О. В. від 04 липня 2019 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним та визнання заборгованості погашеною,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним кредитний договір без номеру від 30.05.2013 року, визнати кредитну заборгованість за ним повністю погашеною, стягнути на її користь витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона уклала кредитний договір під впливом обману з боку працівників банку. Внаслідок необхідності отримання переказу вона була вимушена відкрити валютний рахунок, а однією з умов його відкриття їй визначили обов`язок оформлення кредитного договору у вигляді отримання кредитної картки. Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи їй роз`яснені не були. Отриманою кредитною карткою вона не користувалася до липня-серпня 2013 року. Зняті кошти погашалися нею щомісячно. Через деякий час вона дізналася про наявність в неї заборгованості. За судовим рішенням від 03.04.2018 року з неї стягнуто 7689,72 грн. на користь Банку, судове рішення нею не оскаржено. 05.04.2018 року вона влаштувалася на роботу, де оформила картку для отримання заробітної плати «Приватбанку» та на її прохання погасити однім платежем заборгованість за судовим рішенням їй було відмовлено. Вважає, що тим самим вона зробила усну заяву про розірвання кредитного договору, але менеджер її усну заяву не прийняла та ввела її у оману. В подальшому на її картку для виплати заробітної плати була перерахована заробітна плата, з якої частково відповідачем були зняті кошти. Так повторювалося кожного разу при нарахуванні її заробітної плати, а всього банком було утримано з неї 12423,51 грн. З вересня 2018 року вона почала отримувати заробітну плату на платіжну картку іншого банку. На її звернення менеджер банку пояснила, що 12423,51 грн. зняті в рахунок погашення заборгованості, а заборгованість за її кредитним договором складає на листопад 2018 року 120 тис.грн. Вважає, що кредитний договір повинний бути визнаний недійсним на підставі ст. 230 ЦПК України, оскільки банк ввів її в оману щодо обставин, що мають істотне значення (детальний розпис сукупної вартості кредиту, не зазначено реальної процентової ставки, правила щодо зміни відсоткової ставки є несправедливою, вона не підписувала умови кредиту, відсутні докази, що підтверджують, що їй зрозумілі тощо). Також просила визнати погашеною її заборгованість по вищезгаданому кредитному договору перед Банком, оскільки Банк списав всю суму боргу з її зарплатної картки.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04 липня 2019 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано докази на підтвердження її позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним та не доведено обставини повного погашення нею кредитної заборгованості за договором, а тому відсутні підстави для задоволення її позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

23.07.2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що менеджером ПАТ КБ «ПриватБанк» при видачі їй грошового переказу та оформленні примусово нав`язаних валютного рахунку та кредитного договору було допущено грубе порушення норм чинного законодавства щодо ненадання об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредитування шляхом введення її в оману, а тому є підстави для визнання такого договору недійсним.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Заперечень на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

30 травня 2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 3 000,00 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку.

У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 03.04.2018 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості за вищезазначеним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку 7465, 72 грн. в рахунок відшкодування заборгованості. В апеляційному порядку рішення не переглядалося та набрало законної сили. На виконання зазначеного рішення був виданий виконавчий лист від 14.06.2018 року. На момент розгляду даної справи виконавче провадження не завершене.

Ухвалюючи рішення в справі, яка переглядається, суд першої інстанції посилався на рішення від 03.04.2018 року як преюдиційне та, з посиланням на ст.82 ЦПК України, зазначив, що ОСОБА_1 не довела підстав для визнання недійсним кредитного договору.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком, оскільки під час розгляду іншої цивільної справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, судом не досліджувалися обставини відповідності цього договору в цілому, чи його частин, вимогам цивільного законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 30 травня 2013 року процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилався на Тарифи обслуговування кредитних карт і Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору, які, на думку відповідача, прийняла позивачка, підписуючи анкету-заяву.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифі та Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до заперечень до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Слід зазначити, що при розгляді даної справи, Банком взагалі не надано будь-яких Витягів, незважаючи на постановлені судом першої інстанції ухвали про витребування документів (а.с.65, 78).

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позивачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, посилання банку та Тарифи та Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позивачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Посилання Банку на Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду при розгляді цивільної справи №342/180/17 від 03.07.2019 року.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Колегія суддів вважає, що Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, на які посилається відповідач в свої запереченнях не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 30 травня 2013 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду при розгляді цивільної справи №342/180/17 від 03.07.2019 року зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час підписання договору) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Таким чином, встановивши, що під час укладення кредитного договору від 30.05.2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» в частині сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, Банком були порушені вимоги статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час підписання договору), тому в силу ст.ст.207, 1055 ЦК України умови договору в цій частині, передбачені Умовами та правилами надання банківських послуг є нікчемними, а відповідно до вимог ч.2 ст.215 ЦК України визнання недійсним нікчемного правочину не вимагається, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Щодо позовної вимоги про визнання погашеною заборгованості за кредитним договором колегія суддів прийшла до наступного висновку. Враховуючи, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених ч.2 ст.16 ЦК України є припинення дії, яка порушує право, суд вважає, що позовна вимога у вигляді визнання погашеною заборгованості позивачки перед Банком за кредитним договором від 30.05.2013 року в цілому відповідає змісту зазначеного способу захисту та має бути задоволеною, оскільки дії Банку, направлені на послідовне збільшення заборгованості за нікчемними умовами договору дійсно порушують право споживача і такі дії мають бути припинені судом в обраний позивачкою спосіб.

Враховуючи, що після постановлення судового рішення від 03.04.2018 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Банку 7465,72 грн., позивачкою були сплачені кошти в сумі близько 12 тис. грн., шляхом їх примусового списання Банком із зарплатної картки позивачки, що підтверджується матеріалами справи, та за умови відсутності законних підстав у Банку нараховувати по договору заборгованість за відсотками, а також пеню та штраф, які не передбачені умовами кредитного договору, слід вважати, що заборгованість перед Банком є погашеною та подальші зобов`язання позивачки - нікчемними, оскільки не можуть випливати із нікчемних частин договору.

У відповідності до частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

З урахуванням встановлених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з Банку на користь держави судові витрати в розмірі 768, 40 грн. (судовий збір за розгляд справи в суді 1 інстанції) та 1152, 60 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього 1921 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково. Визнати погашеною заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором б/н від 30.05.2013 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 1921 грн. судового збору на користь держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 11.09.2019 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді: О.В. Кутурланова

В.В. Майданік