Ухвала

15 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 685/653/19

провадження № 61- 19930ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними (нікчемними) умов кредитного договору та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсними (нікчемними) умов кредитного договору та стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 19 грудня 2006 року між позивачем та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір №НМАWRX10337441 за умовами якого банк надав позивачу споживчий кредит у сумі 465,30 грн, на строк 12 місяців, зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 11,63 грн, та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 42,30 грн в обмін на зобов`язання позивача повернути кредит та сплатити відсотки та винагороду. Однак, всупереч вимогам частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 68) відповідачем умовами кредитного договору передбачено сплату позивачем щомісячної та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту. Зазначені положення кредитного договору суперечать положенням вищевказаного законодавства, а тому вони в силу закону є недійсними (нікчемними). Позивач просив визнати недійсними (нікчемними) умови кредитного договору №НМАWRX10337441 від 19 грудня 2006 року, якими установлено сплату позивачем банку щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 11,63 грн та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 42,30 грн та стягнути 190,47 грн переплачених коштів.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

04 листопада 2019 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 13 травня 2019 року справу № 685/653/19 на підставі частини шостої статті 19 ЦПК України визнано малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Вказівка в резолютивній частині постанови Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 03 липня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними (нікчемними) умов кредитного договору та стягнення коштів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат