провадження 2/201/1415/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ домоволодіння та виділ в натурі частини домоволодіння, що є спільною частковою власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28 грудня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ домоволодіння та виділ в натурі частини домоволодіння, що є спільною частковою власністю, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилалися на те, що у позивача з відповідачем у власності знаходиться садибний індивідуальний будинок АДРЕСА_1 , їх частки визначені, були добудови і частки змінювалися, переходила спадщина, перереєстрація будинку відповідно до часток, були звернення до суду і виносилися рішення суду; зараз вже все визначилося, частки є сталими і стало питання про поділ домоволодіння в натурі відповідно до часток власності; звернулися до спеціалістів, отримали висновок про можливість такого поділу, але оформити такі правовстановлюючі документи на цей будинок зараз неможливо через певні добудови, які не підлягають узаконінню, право власності на них не було зареєстроване в реєстрі (гараж, огорожа та інш.); сторони мешкають та зареєстровані у вказаному будинку своєю сім`єю, відкрито користуються всім вказаним будинком, вони цей будинок обслуговують, мешкають там всією своєю родиною тривалий час, роблять ремонти і прибудови, але належним чином поділ в натурі будинку не оформлено, не оформлені належним чином і документи стосовно такої реєстрації право власності на цей будинок. Звернулися до відповідача з питанням вирішити це в позасудовому порядку, але відповіді отримано не було. Позивач просив поділити вказане домоволодіння та виділити в натурі частину цього домоволодіння відповідно до часток власності, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили, вказаним і матеріалами справи, на думку суду, в письмовому зверненні до суду позовні вимоги не визнала, дійсно є власником вказаного позивачем майна, набула його придбав в передбаченому законом порядку, порушень відносно позивача нею допущено не було. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брала і не бере, будь-якої шкоди позивачу не завдавала. Просила справу розглядати без участі відповідача. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані та добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву не обґрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 21/40 частина домоволодіння АДРЕСА_1 ; підставою мого права власності є свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане йому 25 січня 2012 року державний нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кулєшовим Я.О. як спадкоємцю за заповітом 21/40 частини спадкового майна його померлого дідуся ОСОБА_3 , 1930 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 33344195).

Відповідач ОСОБА_2 є рідною сестрою дружини дідуся позивача та є другим співвласником інших 19/40 (до перереєстрації) частин вищевказаного домоволодіння.

Вказані частини домоволодіння протягом життя ОСОБА_3 та відповідачки у зв`язку з будівництвом нових декількох споруд відповідачкою та за актом про зміну розміру часток КП «ДМБТІ» ДОР від 10 березня 2009 року змінилися і станом на сьогоднішній день становлять: 53/100 частини домоволодіння належать ОСОБА_2 , (колишні 19/40 частин) (відповідачкою здійснено перереєстрацію частки), 47/100 частини домоволодіння належать ОСОБА_3 , однак перереєстрацію вказаної частки дідусем позивача не проведено. Вказане в цілому складає 19/40 (53/100) + 21/40 (47/100) = одиниця домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Домоволодіння розташовано на земельній ділянці загальною площею 319 кв. м з яких: 315 кв. м. надано згідно рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів працюючих від 28 грудня 1954 року № 2514, з них: 141 кв. м. передано у приватну власність відповідача ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 22 березня 1999 року № 476. Земельна ділянка площею 139 кв. м. належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю померлому дідусю позивача ОСОБА_3 та бабусі ОСОБА_4 Інша частина земельної ділянки в загальному користуванні співвласників. Оскільки спору між співвласниками щодо порядку користування домоволодінням не було, у 2000 році ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_4 приватизували частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під частиною домоволодіння та господарських споруд, що було в їхньому фактичному користуванні і отримали державний акт про це. На разі позивач звернувся до приватної землевпорядної організації для виготовлення технічної документації для отримання кадастрового номеру та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3 ..

Мали місце наступні обставини справи зміни часток у домоволодінні: вказаний будинок в цілому належав на правах власників батькам бабусі позивача ОСОБА_4 - дружини його дідуся ОСОБА_3 та відповідачки. 14 січня 1964 року згідно рішення Октябрьського райвиконкому м. Дніпропетровська з даного домоволодіння були виділені 6/20 часток відповідачці ОСОБА_2 та 7/20 часток спадкодавцю ОСОБА_3 , про що їм були видані відповідні посвідчення про право власності.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько відповідачки ОСОБА_2 та її сестри ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла і їх мати. 26 червня 1975 року відповідачці та її сестрі (бабусі позивача) ОСОБА_4 були видані свідоцтва про право власності на 7/20 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим вони були власниками кожна окремо на 7/40 частин домоволодіння. Таким чином станом на 1975 рік відповідачці ОСОБА_2 належало 7/40 + 6/20 (12/40) = 19/40 частин домоволодіння, ОСОБА_4 7/40 частин домоволодіння, ОСОБА_3 - 7/20 (14/40) частин домоволодіння, що в цілому складало одиницю домоволодіння.

Вищевказані обставини встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2005 року по цивільній справі № 2-646/05 і відповідно до п. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи.

Також протягом життя домоволодіння було фактично поділено в натурі між його співвласниками: ОСОБА_3 .. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .. В домоволодінні проводилися як ОСОБА_3 з ОСОБА_4 , так і відповідачкою ОСОБА_2 добудови до житлового будинку та господарські споруди. Оскільки спору між співвласниками щодо порядку користування домоволодінням не було у 2000 році ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_4 приватизували частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під частиною домоволодіння та господарських споруд, що було в їхньому фактичному користуванні, про що отримали відповідний державний акт.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 померла. Після її смерті у встановлений законом строк спадщину прийняв її чоловік ОСОБА_3 шляхом подання заяви до Першої Дніпропетровської державної контори про прийняття спадщини, однак юридично своє право власності до 2011 року не оформлював.

Отже станом на 2002 року частки у домоволодінні змінилися та розподілилися наступним чином: відповідачка ОСОБА_2 була власником 19/40 частин домоволодіння, право на які були оформлені юридично (з яких: 6/20 на підставі свідоцтва про право власності від 14 січня 1964 року, 7/40 - на підставі свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування після смерті батьків); ОСОБА_3 був власником 21/40 частини домоволодіння (з яких: 7/20 - належали йому на підставі свідоцтва про право власності від 14 січня 1964 року і було оформлено, а на 7/40 частин, які він успадкував в порядку спадкування після смерті дружини, він юридично право власності не оформлював до 2011 року).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-646/05 від 6 жовтня 2005 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було поділено в натурі без змін розміру часток. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-2048/08 від 27 серпня 2008 року за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Жовтневої районної в м. Дніпропетровську ради, треті особи КГІ «ДМБТ1» ДОР, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 було визнано право власності на самочинно збудовані нею споруди без зміни розміру часток у вказаному домоволодінні.

Отже, у зв`язку з будівництвом нових споруд ОСОБА_2 , вона у 2009 році звернулася до КП «ДМБТІ» ДОР для перерахунку розміру часток всіх власників. Відповідно до проведеного перерахунку частка ОСОБА_2 становить 53/100 частини домоволодіння, частка померлої ОСОБА_4 стала 8/100 частин, яка перейшла в порядку спадкування до ОСОБА_3 та 39/100 частин домоволодіння, які належали ОСОБА_3 , що загалом склала 8/100+39/100= 47/100 частин.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-4668/09 від 09 вересня 2009 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 розмір частки ОСОБА_2 було змінено та визначено що її частка складається з 53/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке вона в подальшому у лютому 2011року зареєструвала в КД «ДМБТІ» ДОР. Частку дідуся позивача після перерахунку за рішенням суду визначено не було і ОСОБА_3 не звертався до будь-яких органів чи суду для перерахунку та затвердженню його розміру частки в установленому законом порядку.

У 2011 році ОСОБА_3 забажав привести юридично документи до належного стану та переоформив 11 березня 2011 року на себе успадковані від дружини 7/40 частин домоволодіння. В подальшому він бажав також провести перерахунок частки його частини домоволодіння, однак не встиг, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Позивач у встановлений законом строк звернувся до Першої державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 .. 25 січня 2012 року державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори позивачу було видно свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 21/40 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на сьогоднішній день домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належить двом співвласникам: позивачу - в розмірі 21/40 частини (без перерахунку розміру частки), відповідачу ОСОБА_2 - 53/100 частини (частка після перерахунку). Позивач бажає привести юридично документи до належного стану з урахуванням сталого прядку користування домоволодінням протягом життя, проведеного раніше поділу домоволодіння та враховуючі проведення добудови до будинку його дідусем, які є станом на сьогоднішній день та не були враховані при первинному поділі домоволодіння та з урахуванням зруйнованих споруд виділити в натурі частини домоволодіння співвласників. Позивач неодноразово звертався до відповідачки для вирішення цього питання однак вона повідомила, що її все і так влаштовує і відмовилася від поділу домоволодіння в позасудовому порядку та ведення будь яких переговорів з цього питання. Позивач бажає впорядкувати правовстановлюючі документи та в повному обсязі володіти користуватися та розпоряджатися власним майном. Не виділення його частки в натурі, на його думку, обмежує його права, що змусило його вирішувати це питання в судовому порядку, у зв`язку з чим він і звернувся до суду.

Згідно з технічним паспортом від 21 грудня 2018 року спірне домоволодіння складається з житловий будинок А-1 загальною площею 41.3 кв. м., житлова площа 27.5 кв. м., допоміжна площа 13.8 кв. м. (коридори, кімнати, туалет, погріб, кухня та інш.) (прибудова 63-1) (прибудова 6-1) та інш., погреби: під 6-1,61-1, 62-1, ґанки, сараї, літні кухні, гараж (тимч.) площею 10.9 кв. м., навіс, душ, огорожі, споруди, зливна яма, хвіртка, замощення та інш. В технічному паспорті зазначений проведений фактичний поділ приміщень між співвласниками.

За заявою позивача ПП ОСОБА_7 було виконано будівельно-технічний висновок спеціаліста від 27 березня 2019 року за № 27-03/2019. Згідно вказаного висновку спеціалістом було сховано фактичний поділ домоволодіння з окремими виходами га окремими комунікаціями, окремо приватизованими земельними ділянками під кв. 1, кв. 2 та кв . З та запропоновано один найбільш оптимальний, на думку позивача, варіант розділу домоволодіння з незначним відступом від ідеальних часток, проведення матеріальної компенсації та відсутністю проведення перепланування по існуючому фактичному порядку користуванням домоволодінням, де відповідачу ОСОБА_2 виділяється кв. № 1 та кв . № 2 , що є 52/100 частин домоволодіння, позивачу виділяється кв. № 3, що є 48/100 частин домоволодіння, передбачена сума 3688.00 грн. як грошова компенсація на користь першого співвласника.

Відповідач не має наміру робити будь-які дії, направлені на поділ домоволодіння в натурі, позивач звернувся до відповідача з питанням дозволу на оформлення документів на себе на вказану спірну частину будинку та поділ в натурі домоволодіння, але відповіді отримано не було. Вирішити в іншому порядку це питання позивач не може, відповідач проти цього заперечує, добровільно спір не вирішено, його права порушуються. На своїх вимогах сторони наполягали. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір, тому позивач вимушений звернутися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Судом з`ясовано, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 21/40 частина домоволодіння АДРЕСА_1 ; підставою мого права власності є свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видане йому 25 січня 2012 року державний нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кулєшовим Я.О. як спадкоємцю за заповітом 21/40 частини спадкового майна його померлого дідуся ОСОБА_3 , 1930 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 33344195).

Відповідач ОСОБА_2 є рідною сестрою дружини дідуся позивача та є другим співвласником інших 19/40 (до перереєстрації) частин вищевказаного домоволодіння.

Вказані частини домоволодіння протягом життя ОСОБА_3 та відповідачки у зв`язку з будівництвом нових декількох споруд відповідачкою та за актом про зміну розміру часток КП «ДМБТІ» ДОР від 10 березня 2009 року змінилися і станом на сьогоднішній день становлять: 53/100 частини домоволодіння належать ОСОБА_2 , (колишні 19/40 частин) (відповідачкою здійснено перереєстрацію частки), 47/100 частини домоволодіння належать ОСОБА_3 , однак перереєстрацію вказаної частки дідусем позивача не проведено. Вказане в цілому складає 19/40 (53/100) + 21/40 (47/100) = одиниця домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Домоволодіння розташовано на земельній ділянці загальною площею 319 кв. м з яких: 315 кв. м. надано згідно рішення виконкому Жовтневої районної ради депутатів працюючих від 28 грудня 1954 року № 2514, з них: 141 кв. м. передано у приватну власність відповідача ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 22 березня 1999 року № 476. Земельна ділянка площею 139 кв. м. належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю померлому дідусю позивача ОСОБА_3 та бабусі ОСОБА_4 Інша частина земельної ділянки в загальному користуванні співвласників. Оскільки спору між співвласниками щодо порядку користування домоволодінням не було, у 2000 році ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_4 приватизували частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під частиною домоволодіння та господарських споруд, що було в їхньому фактичному користуванні і отримали державний акт про це. На разі позивач звернувся до приватної землевпорядної організації для виготовлення технічної документації для отримання кадастрового номеру та оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3 ..

Мали місце неодноразові зміни часток у домоволодінні, неодноразово проходили різні суди і виносилися рішення по питанням власності і поділу вказаного домоволодіння, був перехід власності до спадкоємців, приватизація земельних ділянок, перереєстрація часток і самовільні будови і прибудови та інш.. Зараз знову частки змінилися через новостворені будови (гараж та інш.), стосовно яких, на думку позивача, не потрібно окремого введення в експлуатацію і вирішення питання про узаконіння, тому знову відбулося звернення до суду.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами третьою, четвертою статті 357 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 № 55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 вказаної Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Поняття реконструкції об`єкта нерухомості міститься у пункті 3 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку і будівництва України від 22 липня 2009 року № 295 (ДБН), відповідно до якого реконструкція - це така перебудова будинку, наслідком якої є зміна кількості приміщень, їх площі, геометричних розмірів та функціонального призначення, заміна окремих конструкцій.

Таким чином, норма частини першої статті 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна кількості приміщень, створення нових, втручання в несучі конструкції).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Таким чином, за змістом статей 357, 376 ЦК України, пункту 3 ДБН власник може самостійно здійснювати такі переобладнання об`єкта нерухомого майна, які не підпадають під ознаки реконструкції або перебудови, не суперечать закону, не порушують прав та охоронюваних інтересів інших осіб.

Судом було встановлено, що сторони самочинно, без погодження з іншим співвласником, без будь-яких дозволів, передбачених законодавством, проектів тощо, перебудовували домоволодіння, прибудинкові споруди та інш. внаслідок чого виникли нові приміщення, загальна площа збільшувалася і це впливало на частки власності, тому сторони і зверталися до суду і органів місцевого самоврядування для узаконіння вказаного і належної реєстрації своєї власності; зараз вказаного і останні будови господарських споруд належним чином не оформлені і не зареєстровані як власність.

З огляду на вищевикладені приписи чинного законодавства України відсутні наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію й природні якості землі. Тому якщо власник або співвласник будинку зведенням будівель і споруд погіршує права решти учасників спільної власності чи інших осіб, у тому числі погіршує для них екологічну ситуацію, то вони відповідно до ст. ст. 55, 124 Основного Закону та інших актів законодавства мають право заявляти в суді вимоги до знесення цих будівель і споруд (незалежно від того, зводились вони з відповідного дозволу чи без нього) або усунення допущених порушень іншим шляхом.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

У відповідності зі ст. 4 Закону України «Про власність», ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на наведене та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог та підстав, на які посилаються позивачі у позові, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про поділ домоволодіння та виділ в натурі частини домоволодіння, що є спільною частковою власністю відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 7, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1, 140, 144 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 10, 16-18, 25, 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 15, 16, 183, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 356, 357, 358, 364, 367, 376, 391, 392 ЦК України, ст. 9, 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про поділ домоволодіння та виділ в натурі частини домоволодіння, що є спільною частковою власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 15 листопада 2019 року.

Суддя -