Дата документу 31.07.2019 Справа № 333/4326/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 333/4326/18 Головуючий у 1 інстанції: Фунжий О.А.
№ 22-ц/807/2116/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ТОВ «ОТП Факторінг Україна», ПАТ «ОТП Банк», третя особа ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 4 травня 2006 р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за яким позичальник отримав в кредит грошові кошти. В якості забезпечення виконання цього договору 4 травня 2006 р. між позивачем та банком укладено договір поруки. Згідно змінам до статуту АКБ «Райффайзенбанк Україна» правонаступником всіх прав та обов`язків цього банку є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». 26 листопада 2010 р. цей банк уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який включає в тому числі кредитний договір від 4 травня 2006 р., укладений між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 .

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю, укладеного 26 листопада 2010 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» в частині продажу права вимоги за кредитним договором № ML-201/170/2006 від 4 травня 2006 р., укладеним між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Зазначала, що районний суд не врахував того, що у ТОВ "ОТП Факторинг Україна" немає права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів 3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 4 травня 2006 р. між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за яким позичальник отримав в кредит грошові кошти в розмірі 28 000 доларів США, (а.с. 20-28).

У якості забезпечення виконання вказаного кредитного договору 4 травня 2006 р. між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалась відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. (а.с. 31-32)

26 листопада 2010 р. Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», який є правонаступником АКБ «Райффайзенбанк Україна», уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторінг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який включає в тому числі кредитний договір від 4 травня 2006 р., укладений між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 (а.с. 33-41)

Відповідно до ч. 1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1 ст. 1084 ЦК України).

Разом із тим щодо суб`єктного складу таких правовідносин ч.3 ст.1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Зокрема, у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою.

У ч. 1 ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ.

У свідоцтві про реєстрацію фінансової установи ТОВ "ОТП Факторинг Україна" ФК №241 від 03.12.2009 р., зазначено види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія - ТОВ "ОТП Факторинг Україна", без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства є надання факторингу.

Доводи апелянта стосовно можливості укладання договорів факторингу виключно щодо прав грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання, колегією суддів вважаються безпідставними, з огляду на наступне.

Глава 73 розділу ІІІ книги п`ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг" (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався позивач, як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято у відповідності з п.6 ч. 1 ст. 28 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто пп. 2 п. 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття "факторингу" не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені п. 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.

Крім того, пункт 1 Розпорядження №231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року №352.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду №464/2872/15-ц від 04 квітня 2018 року.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до приписів Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вказана можливість визнання правочину недійсним лише з підстав визначених законом та недодержання сторонами вимог ст.203 ЦК України саме в момент вчинення правочину.

Апеляційна скарга будь-яких доказів в обґрунтування існуючих порушень ст.ст. 203, 215 ЦК України при укладені оскаржуваного договору, не містять, а тому підстави для визнання правочину недійсним відсутні.

Колегія суддів з огляду на вищенаведене приходить до висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 31 липня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков