28.08.2019 Справа № 2/331/1586/19
УХВАЛА

про забезпечення позову

28 серпня 2019 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя

у складі: судді Антоненко М.В.

при секретарі Андрієнко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без повідомлення осіб та без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувальних технічних засобів, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

В провадження судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Антоненка М.В. надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення грошової суми у розмірі 5 200 (п`ять тисяч двісті) доларів США.

Разом з позовною заявою позивач ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову. В обґрунтування заяви зазначено, що за розпискою від 22 квітня 2019 року ОСОБА_2 отримав від позивача 5 200,00 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 22 липня 2019 року. Також, розпискою передбачено, що в разі невиконання ОСОБА_2 прийнятих на себе зобов`язань, відповідальною особою за повернення грошової суми у розмірі 5 200 доларів США є ОСОБА_3 . ОСОБА_3 , з розпискою була ознайомлена та повністю підтвердила визначені в ній зобов`язання, про що свідчить зроблений нею відповідний власноручний запис, підтверджений її підписом, зробленим в присутності вказаних у розписці свідків. Позивач вказує, що станом на 15 серпня 2019 року відповідачі не виконали прийняті на себе за розпискою зобов`язання, грошові кошти в розмірі 5 200 доларів США йому не повернули, зустрічі з ним уникають, на відомі йому номери засобів зв`язку не відповідають. Крім того, позивач зазначає, що відповідачі не тільки у нього позичили таку велику суму грошей.

Також позивач зазначає, що відповідно до інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно за параметром пошуку (ідентифікацій код відповідача ОСОБА_2 - НОМЕР_1 ) за ОСОБА_2 відсутнє про власності на нерухоме майно. Проте, позивачу відомо, що ОСОБА_2 є власником рухомого майна - автомобілю ВАЗ 2103, 1981 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 та різноманітного електроінструменту.

Відповідно до інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно за параметром пошуку (ідентифікацій код відповідача ОСОБА_3 - НОМЕР_1 ) ОСОБА_3 є власником квартири, літ. А, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності на підставі договору довічного утримання № 1860 від 11.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бондар Ю.В.

Приймаючи до уваги розмір заявлених позовних вимог, поведінку відповідачів, яка свідчить про небажання повертати борг, позивач вважає, що забезпечення позову накладенням арешту на майно, що належить відповідачам, буде ефективним заходом забезпечення його позову, оскільки забезпечить реальне відновлення його порушеного права в разі можливого рішення у цій справі про задоволення позову. Невжиття таких заходів призведе до того, що таке майно може бути надалі продане, передане відповідачами іншим особам з метою уникнення фактичного виконання можливого рішення у цій справі про задоволення позову.

Позивач зазначає, що права відповідачів у разі застосування зазначеного ним заходу забезпечення позову зазнають обмежень, проте арешт належного їм майна не позбавить відповідачів можливості володіти та користуватися таким арештованим майном.

На підставі вищевикладеного просить суд накласти арешт на все рухоме майно, що належить відповідачу ОСОБА_2 , в тому числі на автомобіль ВАЗ 2103, реєстраційний номер НОМЕР_2 та накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_3 , а, саме: квартиру, літ. А, загальною площею 44,4 кв. м, житловою площею 29 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процессуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани протии Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, як би стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Співмірність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з урахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, а саме накладання арешту на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , а саме квартиру, літ. А, загальною площею 44,4 кв.м, житловою площею 29 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Що стосується заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в частині накладання арешту на рухоме майно, що належить ОСОБА_2 а саме на автомобіль ВАЗ 2103, реєстраційний номер НОМЕР_2 , суд приходить до висновку що заява в цій частині задоволенню не підлягає, оскільки позивачем ОСОБА_1 не долучено документу, що підтверджує право власності ОСОБА_2 на вищевказаний транспортний засіб.

Станом на час розгляду судом заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 150, 152, 153, ч. 3 ст. 154 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 ) про забезпечення позову задовольнити частково..

Накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_1 ), а саме: квартиру, літ. А, загальною площею 44,4 кв.м, житловою площею 29 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини заяви, відмовити.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень, оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Ухвала суду може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя.

Суддя: М.В. Антоненко