ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/931/19 Номер провадження 22-ц/814/2529/19Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Гальонкіна С.А., Пилипчук Л.І.

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 липня 2019 року у складі судді Куцина В.М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька,

в с т а н о в и в:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив про стягнення з ОСОБА_2 на його користь аліментів на своє утримання у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, починаючи з дня звернення до суду та довічно.

Позовна заява мотивована тим, що він є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На теперішній час досяг похилого віку 68 років та є пенсіонером. Після смерті дружини 05.08.2012 року відповідач переїхав проживати до нього в батьківську хату, проте згодом виїхав і на даний час позивач проживає сам.

Єдиним його доходом є пенсія, яка на день звернення до суду становить 1549,19 грн., що є недостатнім для задоволення його життєвих потреб, оскільки він проживає сам, переніс тяжке захворювання та потребує сторонньої допомоги і значних витрат на придбання ліків. Інші джерела доходу у нього відсутні.

Відповідач добровільно допомоги на надає, хоча має таку можливість, оскільки є працездатним та працює на посаді керівника ТзОВ «Миргородська інвестиційна група», проте від утримання батька ухиляється, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/15 частини доходу відповідача щомісячно, починаючи з дати подання позову - 02.05.2019 року, довічно.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 202 грн. 86 коп.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконанню.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач є непрацездатним, досяг пенсійного віку, страждає захворюваннями серцево-судинної системи, у зв`язку з чим має необхідність у матеріальній допомозі, яку відповідач, який є його сином, не надає, хоча є працездатним, офіційно працевлаштований і має можливість сплачувати аліменти на утримання батька.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції помилково встановив розмір його пенсії в сумі 2854 грн. 54 коп., оскільки такий розмір пенсії пов`язаний з виплатою одноразової допомоги пенсіонерам. Вказує, що його пенсії вистачає лише щоб купити деякі продукти харчування, поповнити рахунок на мобільному телефоні та сплатити комунальні послуги.

Також зазначає, що судом не було в повній мірі встановлено розміру заробітної плати відповідача, оскільки її дійсний розмір навмисне прихований відповідачем.

Судом також не було взято до уваги характер захворювання позивача та необхідність дорогого та постійного лікування.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишенню без змін, виходячи з наступного.

Частина третя статті 3 ЦПК України встановлює, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V Цивільного процесуального кодексу України.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК).

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина 13 статті 7 ЦПК).

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього, виданого повторно Відділом РАЦС по м. Миргороду Миргородського МУЮ Полтавської області 11 квітня 2019 року на підставі відповідного актового запису від 08 серпня 1983 року за № 400.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є пенсіонером за віком та з жовтня 2018 року по березень 2019 року отримав пенсію на загальну суму 10509,69 грн., у тому числі, у жовтні, листопаді 2018 року розмір його пенсії становив 1504,10 грн., у грудні 2018 року, січні, лютому 2019 року - 1549,10 грн., у березні 2019 року - 2854,19 грн. Вказане підтверджується копією пенсійного посвідчення за № НОМЕР_2 серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , та довідкою Миргородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 14.03.2019 року за № 2670.

Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області № 06-34/1363 від 08.02.2019 року ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_1 та його сім`я складається з нього одного.

Син позивача - ОСОБА_2 , 1983 року народження, та онук ОСОБА_4 , 2015 року народження, які також зареєстровані за вищевказаною адресою, фактично не проживають там з 2015 року, що підтверджується довідкою голови вуличного комітету.

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків з 1 кварталу 2018 року по 4 квартал 2018 року інформація про доходи ОСОБА_1 відсутня.

Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Миргородської міської ради № 332 від 19.03.2019 року ОСОБА_1 від міської ради не одержує допомогу та компенсаційні виплати.

Встановлено, що ОСОБА_2 є керівником ТзОВ «Миргородська інвестиційна група», що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Також встановлено, що ОСОБА_1 страждає захворюванням серцево-судинної системи, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого, медичними заключеннями за наслідками обстеження.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач є непрацездатним, досяг пенсійного віку, страждає захворюваннями серцево-судинної системи, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги від свого повнолітнього сина. При визначенні розміру аліментів, суд враховав ту обставину, що позивач має іншого повнолітнього сина, який є третьою особою по справі та зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання батька в розмірі 500 грн., а також те, що відповідач ОСОБА_2 має на утриманні неповнолітню дитину, а тому дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у частці від заробітку у розмірі 1/15 частини щомісячно, з чим погоджується і судова колегія апеляційного суду.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним.

Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв?язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 212/1055/18-ц (касаційне провадження № 61-2386сво19) та не відступила від висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2018 року у справі № 759/1315/17-ц, провадження № 61-10396св18.

Співвідношення доходу позивача до встановленого законодавцем розміру прожиткового мінімуму має суттєве значення під час вирішення спору за вимогами, пред`явленими на підставі статей 202, 205 СК України, які визначають підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків та порядок визначення розміру присуджених аліментів.

Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги суд бере отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно з діючим законодавством держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому під час постановлення рішення суду слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» встановлено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, визначено у розмірі: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні.

Згідно довідки про доходи Миргородського відділу обслуговування громадян № 381343/5567, яка додана позивачем до апеляційної скарги, розмір його пенсії у 2019 році складав: січень-лютий - 1549,10 грн., березень-квітень - 2854,18 грн., травень-липень - 1649,10 грн.

Тобто, ОСОБА_1 на момент розгляду справи отримував пенсією у розмірі, що забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність.

Доводи апеляційної скарги про те, що виплата пенсії в сумі 2854,54 грн. у березні та квітні 2019 року пов`язана з виплатою одноразової допомоги в розмірі 1210 грн. пенсіонерам, що маючи повний страховий стаж, отримують мінімальну пенсію, на висновки суду першої інстанції не впливають, оскільки при вирішенні даної справи судом беруться до уваги усі доходи, що підтверджують матеріальне становище позивача.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що одержання позивачем пенсії, що забезпечує прожитковий мінімум, не може заперечувати факт потреби позивача в матеріальній допомозі з боку повнолітнього сина. Проте розмір допомоги повинен визначатися з урахуванням не тільки потреб непрацездатної особи, а і матеріального та сімейного стану відповідача, можливості одержання позивачем утримання від інших дітей, у тому числі від сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Таким чином, у справі, що переглядається, місцевий суд, правильно встановивши фактичні обставини справи й застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та визначив розмір аліментів на користь позивача з урахуванням сімейного стану відповідача, наявності на його утриманні неповнолітньої дитини та обов`язку третьої особи ОСОБА_3 утримувати батька.

Доводи апеляційної скарги про виховання відповідачем дитини разом з дружиною - ОСОБА_5 , яка працює перукарем у салоні краси «Колорит», є безпідставними, оскільки відповідно до статей 180, 181 СК України обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладається на обох батьків у визначений ними спосіб.

Водночас апелянт наголошує на тому, що він є тяжко хворим та не має коштів на подальше лікування та тривалу реабілітацію, а розмір його пенсії не покриває витрат, у тому числі на лікування та придбання ліків.

Статтею 203 СК України визначено, що дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

У виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, особами з інвалідністю, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними (стаття 206 СК України).

Проте таких вимог в установленому законом порядку позивач по справі не заявляв та відповідних обставин суду не доводив.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до незгоди із прийнятим судом рішенням.

З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, його висновки відповідають фактичним обставинам справи та підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегією суддів не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С.Б. Бутенко

Судді: С.А. Гальонкін

Л.І. Пилипчук