КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/19469/17

05 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Гаращенка Д.Р.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Духовної Оксани Василівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним, -

в с т а н о в и в :

20 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06.11.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір №1031 на експлуатацію та обслуговування, за умовами якого відповідач взяв на себе обов`язки по зберіганню та охороні транспортного засобу в гаражі №20, встановленого на земельній ділянці, відведеній відповідачу на праві довгострокової оренди, а він зобов`язувався вносити щомісячні внески та експлуатаційні витрати за надані послуги.

Вважав, що зазначений договір підлягає визнанню недійсним у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на те, що при укладені вказаного договору відповідач повідомив його про наявність у ПрАТ СП «Партнер» права довгострокової оренди земельної ділянки по вул. Уборевича, 25-а в м.Києві , на якій розташовані гаражі, однак таким чином його було введено в оману, оскільки підтвердження такого права користування відповідач не надав та ним в установленому порядку не було набуто права користування земельною ділянкою, що свідчить про нечесну підприємницьку діяльність. Також відповідачем здійснюється агресивна підприємницька діяльність, оскільки п. 5.2 вказаного вище договору встановлено, що даний договір не обмежений в дії часу і може бути розірваний за ініціативою однієї із сторін, зі сторони власника - у випадку неналежного виконання ПрАТ СП «Партнер» своїх обов`язків по охороні автомобіля, а зі сторони ПрАТ СП «Партнер» -при невиконанні власником умов п 4.1 договору. На його думку, у вказаному пункті договору встановлено непропорційні позадоговірні перешкоди для здійснення споживачем права розірвання договору. Крім того, відповідачем включено в умови договору несправедливі умови, які містяться в п. 2.3, згідно якого відповідач виконує свої обов`язки по зберіганню і охороні майна, а власник вносить внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати, при цьому розміри внесків на охорону автомобіля та експлуатаційні витрати можуть змінюватися, отже вищевказаними умовами договору передбачено односторонню зміну ціни договору, тобто зміну розміру його щомісячних внесків на користь ПрАТ СК «Партнер» за надані послуги, що суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого існують обґрунтовані підстави для визнання недійсним договору №1031 на експлуатацію та обслуговування від 06.11.2012 року, укладеного між ним та ПрАТ СП «Партнер».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Партнер» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 05 серпня 2019 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Духовна Оксана Василівна подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом не було досліджено всіх обставин , які мають істотне значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначила, що відповідачем у встановленому порядку не було набуто права користування земельною ділянкою, що свідчить про наявність в діях ПрАТ СП «Партнер» ознак введення споживачів його послуг в оману щодо наявності у нього відповідного права користування земельною ділянкою та пов`язаної з цим необхідності укладення відповідних договорів, які за інших умов власниками гаражів з відповідачем не укладалися б.

Звертала увагу на те, що в діях відповідача наявні ознаки агресивної нечесної підприємницької практики, за яких споживач фактично позбавлений можливості реалізувати своє право на розірвання договору до настання несприятливої для нього обставини.

Судом першої інстанції не з`ясовано обставини щодо включення несправедливих умов до спірного договору, оскільки за умовами договору право на одностороннє розірвання договору власником гаража, у разі істотного підвищення ціни, не передбачено, а такі мови є несправедливими.

Крім того, судом застосовано до спірних правовідносин норми законодавства, що не заявлялися в якості підстави позовних вимог, що свідчить про вихід суду першої інстанції за межі позовних вимог. Предметом позовних вимог є визнання договору недійсним у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про захист прав споживачів, зокрема на підставі п.6 ст.19, ч.5 ст.18, ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з тим, судом здійснено аналіз підстав застосування ст.230 ЦК України, на яку не посилався позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу генеральний директор Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги посилаючись на те, що відповідач є законним землекористувачем та балансоутримувачем земельної ділянки по вул. Уборевича, 25-а в м.Києві . Вказаний статус відповідача підтверджується наданими суду рішеннями компетентних органів та судовими рішеннями першої, апеляційної та касаційної інстанцій справах за аналогічними позовами інших позивачів. Зауважив, що позивачем не доведено введення його в оману щодо істотних умов договору, як і не доведено ведення ПрАТ СП «Партнер» агресивної підприємницької практики.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Духовна Оксана Василівна повністю підтримала доводи апеляційноїскарги та просила її задовольнити.

Представник Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» адвокат Вах Марина Едуардівна в судовому засіданні просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ПрАТ СП «Партнер», у відповідності до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва №1041 від 29.07.1996 року «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву «Біличі», згідно інвестиційного підрядного договору №4 від 20.05.1997 року, укладеного між Головним управлінням капітального будівництва КМДА та СП «Партнер», виконані роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві Біличі за адресою: м. Київ, вул. Уборевича, 25-а (а.с. 47).

Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 05.01.1998 року №10 «Про введення в експлуатацію об`єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі м. Києва» та повідомленням №36 від 27.02.1998 року Управління капітального будівництва Київської міської державної адміністрації від 31.08.1999 року підтверджується передача на баланс ПрАТ СП «Партнер» напівпідземних гаражів на 24 машиномісць на дільниці №35 ж/м Біличі , ХІІІ мкр . Уборевича, 25-а (а.с. 49-51).

Рішенням Київської міської ради № 125/1335 від 18.03.2004 року затверджено проект відведення земельної ділянки для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілі на вул. Командарма Уборевича, 25-а в м. Києві та передано СП «Партнер» в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку (а.с. 16, 17).

З листа ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві вбачається, що ПрАТ СП «Партнер» сплачує земельний податок за земельну ділянку: м. Київ, вул. Уборевича, 25-а , площею 0,3952 гата станом на 25.10.2016 року згідно ІС «Податковий блок» заборгованість по земельному податку відсутня (а.с. 53).

Також встановлено, що гаражний бокс № НОМЕР_1 у напівпідземному гаражі за адресою: м. Київ, вул. Уборевича, 25-а належить ОСОБА_1 направі власності відповідно до договору купівлі-продажу №6323 від 05.11.2012 року (а.с. 5).

06.11.2012 року між сторонами укладенодоговір №1031 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до умов п. 1.1 якого, СП «Партнер» бере на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортного засобув гаражі, встановленому на земельній ділянці, відведеній ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди, а власник бере на себе зобов`язання вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на умовах цього договору(а.с. 6).

Звертаючись до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним, ОСОБА_1 посилався на те, що договір № 1031 на експлуатацію та обслуговування від 06.11.2012 року, укладений між ним та відповідачем внаслідок обману щодо потреби у послугах, з використанням нечесної підприємницької практики, веденням агресивнрї підприємницької практики, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» про захист прав споживачів та визнання договору недійсним, суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги не доведені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони грунтуються на встановлених обставинах справи, наданих доказах, вимогах матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 977 ЦК України за договором зберігання транспортних засобів в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`зується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу.

Відповідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Як на підставу заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що договір на експлуатацію та обслуговування, укладений ним під впливом обману та замовчування інформації відповідачем, оскільки на час укладення оспорюваного договору відповідач запевнив його, що земельна ділянка, на якій знаходиться належний йому на праві власності гаражний бокс, належить відповідачу на підставі договору довгострокової оренди, а тому укладення такого договору з відповідачем має обов`язковий характер, проте вказана інформація не відповідає дійсності, що є підставою для визнання договору недійсним.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Статтею 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

У відповідності до п.4 ч.2 вказаної статті якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, потреби у послугах.

Відповідно ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, одна із сторін правочину або інша заінтересована особа повинна довести навмисне цілеспрямоване введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину.

На підтвердження доводів про введення його відповідачем в оману, позивач посилався на те, що відповідачем у встановленому порядку не було набуто права користування земельною ділянкою на якій знаходиться його гараж, що свідчить про наявність в діях ПрАТ СП «Партнер» ознак введення споживачів в оману щодо наявності відповідного права користування земельною ділянкою та пов`язаної з цим необхідності укладення відповідних договорів, які за інших умов власниками гаражів не були б укладені.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність вимог позивача про введення його відповідачем в оману щодо наявності у відповідача права користування земельною ділянкою, площею 0,28 га по вул. Уборевича, 25-а у Святошинському районі м .Києва і доводи апеляційної скарги вказаного висновку суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

З наданої суду та дослідженої в судовому засіданні копії рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року № 125/1335 вбачається, що земельна ділянка, площею 0,28 га, передана в довгострокову оренду на 25 років спільному підприємству «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів для зберігання особистих транспортних засобів громадян на 24 автомобілі по вул. Командарма Уборевича, 25-а у Святошинському районі м. Києва. Вказане рішення є чинним, а тому доводи позивача про відсутність у відповідача права користування земельною ділянкою на якій розташовані гаражі, та, як наслідок, здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики шляхом введення в оману стосовно потреби в послугах, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, так як позивачем не заявлялись вимоги про визнання договору недійсним з підстав, визначених ст. 230 ЦК України, на яку суд послався в рішенні, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на зазначене.

У відповідності до п.4 ч.1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Звертаючись в суд з даним позовом, ОСОБА_1 посилався серед іншого й на те, що відповідачем введено його в оману щодо потреби у послугах й на підставі ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати оспорюваний договір недійсним.

При цьому питання щодо визнання недійсним договору з підстав введення в оману регулюється не лише спеціальним законодавством, в даному випадку, Законом «Про захист прав споживачів», а й ЦК України, який містить загальні норми щодо визнання договору недійсним з підстав введення однієї із сторін правочину, іншої сторони в оману ( ст. 230 ЦК України). Тому посилання суду першої інстанції в судовому рішенні на норми ст. 230 ЦК України не є виходом за межі позовних вимог ОСОБА_1 .

Обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача щодо здійснення відповідачем агресивної підприємницької практики, оскільки п.5.2. договору встановлено непропорційні позадоговірні перешкоди для здійснення споживачем права на розірвання договору, з огляду на наступне.

За умовами п.5.2 укладеного між сторонами договору № 1031 про експлуатацію та обслуговування від 06.11.2012 року, даний договір не обмежений в дії часу і може бути розірваний за ініціативою однієї із сторін: зі сторони власника у випадку неналежного виконання ПрАТ СП «Партнер» своїх обов`язків по охороні автомобіля; зі сторони ПрАТ СП «Партнер» при невиконанні власником п.4.1.

Згідно ч.ч.4,5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться:1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача;4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики:1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати;2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла;3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

При цьому, згідно положень ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладаючи договір на експлуатацію та обслуговування від 06.11.2012 року, Приватне акціонерне товариство СП " Партнер" та ОСОБА_1 дійшли згоди з усіх істотних умов, що визначені законодавством для договору зберігання транспортного засобу, в тому числі, щодо випадків розірвання договору, як за ініціативою власника гаража, так і за ініціативою ПрАТ СП «Партнер», тому посилання на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те що, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував наявність в діях відповідача ознак агресивної нечесної підприємницької практики, за яких споживач фактично позбавлений можливості реалізувати своє право на розірвання договору до настання несприятливої для нього обставини, колегія суддів відхиляє, так як суд в рішенні надав оцінку вказаним доводам позивача. Оспорюваним договором визначено підстави для його позасудового розірвання, при цьому сторони договору не позбавлені права на його розірвання за рішенням суду при наявності для цього правових підстав.

Вірним є висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 про включення до оспорюваного договору несправедливих умов, зокрема, умови про право ПрАТ СП «Партнер» на односторонню зміну розміру щомісячних внесків, з огляду на таке.

За умовами п. 2.3 даного договору, власник вносить внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних, визначених розрахунків ПрАТ СП «Партнер», з урахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі проведення державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на вартість експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Також у п.3.2. оспорюваного договору сторонами погоджено, що розмір внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати може змінюватися на умовах цього договору.

Отже у даному випадку сторони у самому договорі встановили, що ціна є розрахунковою та критерії її визначення

За приписами ч.ч.1,2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п.13).

Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

З огляду на те, що сторони в договорі обумовили збільшення ціни у арифметичній сумі відповідно до змін в нормативній базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, у тому числі, при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що такі умови не можна визнати несправедливими та відхиляє доводи апеляційної скарги про неправильність такого висновку суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Духовної Оксани Василівни.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Духовної Оксани Василівни залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий: Судді: