КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/2812/17
Провадження № 2/488/183/19 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

01.08.2019 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючої по справі судді - Лазаревої Г.М.,

при секретарі судового засідання - Криницької Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Державне підприємство "Миколаївське лісове господарство, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішень міської ради, скасування запису в державному реєстрі, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та її витребування у придатному для використання стані,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2 звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в обґрунтування якого вказав наступне.

Пунктом 6 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 20/47 від 20.12.2007 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство" з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Пунктами 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 23/44 від 25.04.2008 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 1000 кв.м., за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство", для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 .

В подальшому, на підставі вищевказаних рішень ОСОБА_1 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 21.11.2012 року.

Після отримання ОСОБА_1 державного акту на право власності на землю, між нею та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу № 1206 від 23.11.2012 року, згідно якого останній набув право власності на зазначену земельну ділянку, про що до державного акту про право власності внесено відмітку за № : НОМЕР_3 :3:02.

В подальшому, 17.11.2014 року внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 16007736 про право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, та із перевищенням повноважень Миколаївської міськради та просить:

- визнати незаконними та скасувати п.п. 9,9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 23/44 від 25.04.2008 року.

- визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , який був виданий ОСОБА_1 21.11.2012 року, та зареєстрований Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03079.

- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 16007736 від 18.08.2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

- витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 1000 кв.м. з кадастровим номером НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації у придатному для використання стані шляхом знесення об`єкту нерухомості, а саме житлового будинку.

В судовому засіданні прокурор підтримав позов у повному обсязі з вищезазначених підстав та просив його задовольнити.

Представник позивача - Миколаївськаї обласної державної адміністрації в судовому засіданні позов підтримала, просила про його задоволення.

Відповідач - Миколаївська міська рада в судове засідання свого представника не направила.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, надав заяву, в якій просив застосувати позовну давність.

Треті особи в судове засідання своїх представників не направили.

Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Із наявної в матеріалах справи копії рішення Миколаївської міськради № 20/47 від 20.12.2007 року вбачається, що пунктом 6 розділу 1 вказаного рішення ОСОБА_1 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв.м. за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство" з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 , з присвоєнням окремої адреси.

Пунктами 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 23/44 від 25.04.2008 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 1000 кв.м., за рахунок земель ДП "Миколаївське лісове господарство", для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель по АДРЕСА_1 .

В подальшому, на підставі вищевказаних рішень ОСОБА_1 отримала державний акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 21.11.2012 року .

Судовим розглядом встановлено, що спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_1 за рахунок земель, що віднесені до земель держлісфонду урочища "Жовтневе", квартал 43, та перебуває у постійному користуванні ДП "Миколаївське лісове господарство" і це підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні: листом ВО "Укрдержліспроект" № 403 від 05.07.2017 року, листом Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 138 від 15.02.2016 року та листом ДП "Миколаївське лісове господарство" № 43 від 15.02.2016 року.

Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Стаття 1 ЛК України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.

Згідно ч. 4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача.

Пунктом 6 частини першої статті 31 ЛК України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 6 ст. 149 ЗК України право вилучати земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення надано обласним державним адміністраціям.

Проте, матеріалами справи встановлено, що розпорядження про вилучення з постійного користування ДП "Миколаївське лісове господарство" земель зі складу урочища "Жовтневе" не приймались, що підтверджено інформацією Миколаївської обласної державної адміністрації № 314/0/05-47/3-16 від 16.02.2016 року.

Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що Миколаївською міськрадою передано у власність ОСОБА_1 спірну земельну ділянку без її вилучення у ДП "Миколаївське лісове господарство" у встановленому законом порядку та фактично із зміною її цільового призначення.

Частиною 4 ст. 20 ЗК України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства.

Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надавалась ОСОБА_1 для цілей, не пов`язаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, то проект відведення мав би бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства. Однак, за інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 138 від 15.02.2016 року проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки не погоджувався, висновок не надавався.

Крім того, судом встановлено, що відповідно до генерального плану розвитку міста Миколаєва, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР № 403 від 24.11.1986 року, який був містобудівною документацією, діючою на момент прийняття відповідачем вказаних рішень, - обов`язковим документом для всіх організацій та установ, які здійснюють будівництво на території міста, а також використання землі в планувальних межах міста, та Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17.10.2003 року, спірна земельна ділянка розташована на території зони зелених насаджень та належить до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження.

Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Статтею 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, та за відсутності висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, було вилучено у законного землекористувача - ДП Миколаївське лісове господарство спірну земельну ділянку поза волею останнього, та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою, то суд вважає, що оспорювані прокурором пункти рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Крім цього, відповідно до п. 2.3. Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" (із внесеними змінами) - державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Враховуючи викладене, а також те, що державний акт виданий ОСОБА_1 на підставі рішень міськради, які суд вважає незаконними, він також підлягає визнанню недійсним та скасуванню.

Судовим розглядом також встановлено, що після отримання ОСОБА_1 зазначеного державного акту на землю, між нею та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу № 1206 від 23.11.2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Євтушенко А.М., згідно якого останній набув право власності на зазначену земельну ділянку, про що до державного акту про право власності внесено відмітку за № :05 НОМЕР_4 001 НОМЕР_5 :3:02.

27.11.2014 року внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 786813 про право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.

Щодо позовних вимог про витребування у ОСОБА_2 земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення об`єкту нерухомості, суд вважає наступне.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку і, відповідно, на збудований будинок - є набутим правомірно.

Позивач в обгрунтування заявлених вимог посилається на ст. 149 ЗК України - порядок вилучення земельних ділянок, але останній стосується тільки землекористувачів, а не власників земельних ділянок. Пунктом 6 ч. 3 ст. 152 ЗК України, на який посилається позивач, дійсно передбачає відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Проте, порушення прав Миколаївської обласної державної адміністрації Костиненком ОСОБА_4 .І. судом не встановлено.

Стаття 212 ЗК України передбачає повернення самовільно зайнятих земельних ділянок та приведення їх у придатний для використання стан, включаючи знесення будівель, проте дана норма також не може бути застосована до власника, що правомірно придбав майно.

За таких обставин доводи позивача стосовно правомірності витребування земельної ділянки шляхом знесення будинку є необгрунтованими та безпідставними.

Даний висновок суду також підтверджується наступними нормами ЦК України.

Відповідно до ст. 317 ч. 2 ЦК України на зміст права власності не впливає місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 6 ст. 319 ЦК україни держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 325 ЦК України фізичні та юридичні особи можуть бути власниками майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, набуває право власності на зведене ним нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 393 ЦК України власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади або органом місцевого самоврядування має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

З приводу заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності з тих підстав, що про порушення закону при передачі у власність земельної ділянки лісового фонду прокуратурі Корабельного району м. Миколаєва стало відомо ще з 2014 року, коли було розпочато кримінальне провадження № 0000074 за фактом передачі у приватну власність громадянам земельної ділянки державного лісового фонду, розташованих в урочищі "Жовтневе", суд прийшов до наступного висновку.

Із матеріалів справи вбачається, що про порушення права розпорядження земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та про існування оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради Миколаївській обласній державній адміністрації стало відомо 16.02.2016 року, що підтверджується листом за вих. № 314/0/05-47/3-16.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Законом встановлено загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Виходячи із такого, суд робить висновок, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16.

Докази, надані представником відповідача, та інші зібрані по справі письмові докази жодним чином не доводять того, що Миколаївська обласна державна адміністраці довідались або могли довідатись про наявність оскаржуваних ними рішень Миколаївської міської ради у 2014 році.

Оскільки Миколаївська обласна державна адміністрація не наділена наглядовими чи контрольними функціями з перевірки законності рішень Миколаївської міської ради, відсутні підстави вважати, що вона могла довідатись про порушення права державної власності раніше, ніж до проведення відповідної перевірки прокуратурою.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено позовну давність для звернення до суду із даним позовом, а через це не вбачає підстав для застосування до даних правовідносин позовної давності.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області належить стягнути судовий збір.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, ст. 267 ч. 5 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Визнати незаконними та скасувати п.п. 9, 9.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 23/44 від 25.04.2008 року.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 , який був виданий ОСОБА_1 21.11.2012 року з відміткою № : НОМЕР_6 :001 НОМЕР_5 :3:02 про перехід права власності на земельну ділянку до ОСОБА_2 , та зареєстрований Управлінням Держкомзему у м. Миколаєві у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 03079.

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 16007736 від 18.08.2016 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь прокуратури Миколаївської області судовий збір у розмірі 2695,55 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржено, відповідно до п.п. 15, 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (в редакції Закону № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р.), до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: Керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2, 54050, м. Миколаїв, пр. Богоявленський, 314.

Відповідача: Миколаївська міська рада, , 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Відповідач ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 .

Третя особа: Державне підприємство "Миколаївське лісове господарство", , 54007, м. Миколаїв, вул. Г. Дивіної, 2-в.

Третя особа: Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Суддя Г.М. Лазарева