Справа № 442/6702/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Івасівка А.П.
Провадження № 22-ц/811/1686/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника Головного територіального управління

юстиції у Львівській області Курси О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львіської області від 02 листопада 2015 року,-

ВСТАНОВИВ:

Головне територіальне управління юстиції у Львівській області звернулося до суду з клопотанням про визнання і надання дозволу на виконання на території України Заочного вироку районного суду для столичного міста Варшава у Варшаві ( Республіка Польща) від 22.07.2014 року, яке набрало законної сили 10.11.2014 року на території України про встановлення батьківства та стягнення аліментів з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 в розмірі 20000 злотих, аліментні платежі перераховувати відповідно наданої інформації про реквізити банківського рахунку стягувачки, з тих підстав, що боржник добровільно рішення суду не виконує, а сума заборгованості складає 20000 злотих.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львіської області від 02 листопада 2015 року визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України за Заочним вироком районного суду для столичного міста Варшава у Варшаві ( Республіка Польща) від 22.07.2014 року, який став правомочним 10.11.2014 року на території України, про встановлення батьківства та стягнення аліментів з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 в розмірі 20000 злотих, що за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали становить 118800 гривень (сто вісімнадцять тисяч вісімсот гривень). Постановлено аліментні платежі перераховувати відповідно до наданої інформації про реквізити банківського рахунку стягувачки.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає її незаконною, необгрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає про те, що йому не було відомо про рішення польського суду від 22.07.2014 року про встановлення батьківства та стягнення аліментів. Крім того зазначає, що належним чином не був повідомлений про розгляд вказаної справи у районному суді міста Варшава, а документи, отримані ним по даній справі, були складені на польській мові, якою він не володіє. Звертає увагу суду на те, що незнайомий зі стягувачем у вказаній справі ОСОБА_4 , яка діє в ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 396 ЦПК України суд першої інстанції не мав підстав для задоволення клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, оскільки він, як сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, був позбавлений можливості взяти участь у судовому процесі. Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалою, якою у задоволенні клопотання відмовити.

ОСОБА_1 , будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, про що свідчить наявне у справі рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явився, не повідомив суд про причини неявки, а відтак колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника Головного територіального управління юстиції у Львівській області Курси О.І. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що з клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України даного рішення іноземного суду Головне управління юстиції в Львівській області в інтересах ОСОБА_6 , яка діє в ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулось до суду 07.10.2015 року, тобто, в межах передбаченого законом строку для пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні, вирок став правомочним ще 10 листопада 2014 року, а також враховуючи відсутність підстав, зазначених в ст. 396 ЦПК України, яка передбачає підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до п. 10 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно із ст. 82 Закону України «Про міжнародне приватне право», визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Оскільки Головне територіальне управління юстиції у Львівській області звернулося з даним клопотанням 07.10.2015 року, а тому застосуванню підлягає ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 391 ЦПК України, рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Частиною 1 статті 392 ЦПК України визначено, що питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Відповідно до ч.1 ст. 393 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду подається до суду безпосередньо стягувачем (його представником) або, відповідно до міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, іншою особою (її представником).

Згідно із ст. 396 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Законом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) в інших випадках, встановлених законами України.

Законом України від 20 липня 2006 року № 15-V "Про приєднання України до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном" (далі Конвенція) Україна приєдналася до цієї Конвенції, укладеної 20 червня 1956 року у м. Нью-Йорк.

24 травня 1993 року між Україною та Республікою Польща підписано Договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах (далі Договір), який ратифіковано Законом України від 4 лютого 1994 року № 3941-XII. Договір набрав чинності для України 14 серпня 1994 року.

Згідно положень статей 49-50 Договору, рішення судів Договірних Сторін, зокрема. з цивільних справ, підлягають визнанню і виконанню на території іншої Договірної Сторони, зокрема, якщо: згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої рішення було винесене, воно набрало законної сили і підлягає виконанню; суд, який виніс рішення, був компетентним на підставі цього Договору, а в випадку відсутності такого врегулювання в Договорі - на підставі законодавства тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане; сторона не була позбавлена можливості захисту своїх прав, а у випадку обмеженої процесуальної здатності - належного представництва, а зокрема, сторона, яка не прийняла участі в розгляді справи, отримала виклик в судове засідання своєчасно і належним чином.

Статтею 51 Договору визначено, що клопотання про визнання і виконання рішення може бути подане безпосередньо до відповідного суду тієї Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, або також за посередництвом суду, який розглядав справу в першій інстанції. До клопотання потрібно додати: рішення або його завірену копію разом з підтвердженням, що рішення набрало законної сили і підлягає виконанню; документ, який підтверджує, що сторона, відносно якої винесене рішення і яка не приймала участь у розгляді справи, отримала виклик у судове засідання своєчасно і належним чином, згідно з законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої рішення було винесене; завірений переклад клопотання, а також документів, зазначених в підпунктах 1-2, на мову тієї Договірної сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане.

Відповідно до п. 2 ст. 52 Договору при розгляді справи про визнання і виконання рішення, суд Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнане і виконане, обмежується перевіркою виконання умов, передбачених статтями 50 і 51.

Судом встановлено, що заочним вироком Республіки Польща від 22.07.2014 року, який не є остаточний, оскільки не має підтвердження про його вручення ОСОБА_7 , однак став правомочним 10.11.2014 року, присуджено виплату аліментної заборгованості для його неповнолітнього сина ОСОБА_8 у сумі 9500 злотих за період від 01.12.2011 року до 30.06.2013 року; відносно суми 1500 злотих, які прислуговують за період з 01.04.2013 року до 30.06.2013 року

З розрахунку заборгованості про стягнення аліментів у розмірі 20000 злотих вбачається, що нарахування здійснено з липня 2013 року по липень березень 2015 року включно, тобто в межах трирічного строку.

Відповідно до роз`яснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Пунктом 10 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що під визначеним міжнародними договорами України судовим порядком розгляду клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) розуміється порядок провадження в цивільних справах, встановлений ЦПК. Тому при розгляді зазначених клопотань повинні застосовуватися відповідні інститути ЦПК, які згідно із засадами цивільного судочинства забезпечили б права стягувача та боржника, об`єктивне, правильне і своєчасне вирішення питання.

Запитувана установа здійснює вручення документів відповідно до правил, які діють в її державі, якщо документи, які вручаються, складені державною мовою запитуваної Сторони або якщо додано завірені переклади на мову запитуваної Сторони. В інших випадках вручення документів адресатові здійснюється за його добровільною згодою (стаття 9 Договору).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не повідомлявся про розгляд справи, і що документи, отримані ним по даній справі, були складені на польській мові, якою він не володіє, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявний посвідчений переклад з польської мови заочного вироку від імені Республіка Польща 22.07.2014 року, а також довідка районного суду для столичного міста Варшава у Варшаві VI колегія з питань сім`ї та неповнолітніх дітей, згідно якої ОСОБА_1 отримав міжнародного рекомендованого листа з копією позовної заяви з додатками, а також повістку з датою засідання суду, на якому був прийнятий заочний вирок від імені Республіки Польща.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , прийняв позов, а також інші документи у спосіб добровільний згідно ст. 9 Договору у місці, яке було вказано у позові місцем його проживання, а відтак повідомлений про початок процесу у належний спосіб, що спростовує доводи апелянта про неналежне повідомлення про судове засідання.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що оскаржувана ухвала Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області постановлена 02 листопада 2015 року, апеляційна скарга подана ОСОБА_1 19 жовтня 2017 року, що беззаперечно свідчить про те, що апелянту відомо про Заочний вирок від імені Республіки Польща від 22 липня 2014 року, однак, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, ним не надано належних та допустимих доказів на підтвердження оскарження ним у встановленому законом порядку Заочного вироку від імені Республіки Польща від 22 липня 2014 року.

Колегія суддів приходить до висновку, що представник стягувача долучив до клопотання усі необхідні документи, які передбачені вказаними вище положеннями Договору, і є необхідними для висновку суду про наявність підстав для визнання та виконання рішення іноземного суду на території України, а також про те, що боржнику ОСОБА_1 було відомо про судову справу, але він ухилився від вчинення передбачених законодавством Польщі дій у цьому судовому процесі, зокрема, від отримання повідомлень про судові засідання, щодо участі у справі та отримання Заочного вироку від імені Республіки Польща від 22 липня 2014 року.

Подібні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 466/10361/15-ц.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львіської області від 02 листопада 2015 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 06.09.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.