Справа № 303/6465/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Куштана Б.П.,

за участі секретаря Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Боднар Наталія Петрівна, на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року (головуючий суддя Кость В.В.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом виселення відповідача.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2018, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У цій квартирі проживає ОСОБА_1 , яка без реєстрації шлюбу проживала у ній однією сім`єю із ОСОБА_4 (батьком ОСОБА_3 ).

Відповідач добровільно виселитися не бажає та створює перешкоди позивачу у користуванні своєю власністю.

Посилаючись на положення ст. ст. 16, 316-319, 321, 383, 391 ЦК України та ст. ст. 109,150 ЖК УРСР, позивач просила задовольнити позов.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28.01.2019 позов ОСОБА_2 задоволено. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 704,80 грн. у відшкодування судових витрат.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Боднар Н.П. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що єдиним житлом ОСОБА_1 є спірна квартира, житла у власності відповідач не має. Вказує, що дану квартиру було придбано у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 за спільні кошти. Для її купівлі ОСОБА_1 додала кошти від продажу своєї квартири. Вважає, що не чинить перешкод позивачу у користуванні власністю.

Сторони та їх представники в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.105-108). Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з?явились в судове засідання. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25.09.2018, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 9-12).

Право власності ОСОБА_2 на таку квартиру зареєстровано 25.09.2018, що стверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.09.2018 року №139027855 (а.с. 13).

Попередньому власнику ОСОБА_3 дана квартира належала на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.04.2017 № 1276, право власності було зареєстровано 28.04.2019 (а.с. 9).

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

На обґрунтування своїх заперечень проти позову ОСОБА_1 вказувала, що дану квартиру було придбано нею у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 за спільні кошти.

Однак таке твердження є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно наявної у справі інформаційної довідки КП «Мукачівське МБТІ та ЕО» від 14.01.2019, квартира АДРЕСА_1 була зареєстрована 05.11.1997 за ОСОБА_4 (батьком ОСОБА_3 ) на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.1997 (а.с. 61).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть від 01.12.2009 серії НОМЕР_1 (а.с. 67)

ОСОБА_1 раніше, у 2013 році, зверталася із позовом до ОСОБА_3 (сина ОСОБА_4 ), третьої особи: державної реєстраційної служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції, у якому просила встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінки без укладення шлюбу до його смерті, а також визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

За результатом розгляду такого спору у справі № 303/3885/13-ц ухвалено рішення Мукачівського міськрайонного суду від 08.08.2013, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частнину квартири АДРЕСА_1 - відмовлено.

Цим рішенням, яке набрало законної сили 16.10.2013, встановлено, що у позовній заяві відсутні дані про конкретну початкову дату, з якої позивач просить встановити факт проживання чоловіка та жінки без шлюбу, а суд не аналізував обґрунтованість такої позовної вимоги по відношенню до часового періоду, який передував 2001 року, оскільки позивач про це не просив. При цьому ним встановлено, що не заперечується учасниками судового процесу та допитаними судом свідками, а також матеріалами справи той факт, що покійний ОСОБА_4 та позивач спільно проживали один з одним, без реєстрації шлюбу, з 2001 року.

Також рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили про факт придбання нею разом із ОСОБА_4 квартири у 1997 році за спільні кошти, внаслідок спільної праці та під час їх перебування у фактичних шлюбних відносинах.

Обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Таким чином, спірна квартира, в якій мешкали ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , була особистою приватною власністю ОСОБА_4 , що також стверджується фактом вчинення ним заповіту на користь сина ОСОБА_3 , а також свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28.04.2017 № 1276, виданим ОСОБА_3 .

Після цього ОСОБА_3 відчужив квартиру згідно договору купівлі-продажу від 25.09.2018 позивачеві ОСОБА_2 , котра є її одноособовим власником.

Щодо цього договору діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Статтею першою Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини (Європейська конвенція з прав людини) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.79 в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідач ОСОБА_1 не є членом сім`ї нового власника.

У даній справі право відповідача користуватись жилим приміщенням виникло та існувало лише за наявності права власності на квартиру у власника, що був до попереднього - ОСОБА_4 (після нього наступним власником був ОСОБА_3 ), однак із припиненням права власності такої особи втрачається й право користування жилим приміщенням у відповідача.

За таких обставин вимога нового власника про примусове виселення відповідача є обґрунтованою, а висновок суду першої інстанції є правильним.

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують. Рішення місцевого суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Боднар Наталія Петрівна залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 листопада 2019 року.

Головуюча: Судді: