ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7251/19 Справа № 202/6262/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Базис" на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Базис" про зобов`язання змінити підстави звільнення, видати трудову книжку, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що з 01.02.2017 року він працював в ТОВ «ВКФ Базис» на посаді слюсара- сантехніка. 06.07.2017 року з ним з ним стався нещасний випадок, внаслідок чого він отримав травму обох кісток нижньої третини лівої гомілки зі зміщенням і перебував на стаціонарному лікуванні. За фактом проведення спеціального розслідування нещасного випадку ТОВ «ВКФ Базис» не встановлено, що нещасний випадок, який з ним стався, пов`язаний з виробництвом. З дня отримання травми і до цього часу він обмежений в русі, не може вільно пересуватися і, як наслідок, виконувати будь-яку роботу на підприємстві. 24.10.2017 року МСЕК йому встановлена друга група інвалідності. 08.05.2018 року відповідач видав наказ № 5у про звільнення його з роботи за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України. Копію даного наказу він отримав 07.06.2018 року. Двічі, листом від 07.06.2018 року і 06.08.2018 року позивач звертався до відповідача з заявою про видачу йому трудової книжки шляхом направлення поштою, але йому було відмовлено. Лише 22.11.2018 року трудова книжка йому була направлена за його адресою. Позивач вважає,що у відповідача були всі наявні підстави для звільнення його на підставі пункту 5 частини1 статті 40 КЗпП.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд зобов`язати ТОВ «ВКФ Базис»: змінити підстави його звільнення з роботи на пункт 5 частини 1 статті 40 КЗпП України, видати з належним записом про звільнення трудову книжку; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з затримкою видачі трудової книжки.

Крім того, позивач просив поновити йому строк звернення до суду з цим позовом. На обґрунтування цієї заяви позивач указав, що копію наказу про його звільнення з 08.05.2018 року він отримав 06.06.2018 року, трудову книжку в день звільнення він не отримав. Він є інвалідом 2-ї групи і з метою позасудового вирішення питання про зміну підстав звільнення двічі 06.06.2018 року і 07.08.2018 року звертався до ТОВ «ВКФ Базис» про направлення йому трудової книжки поштою, але йому було відмовлено відповідями від 09.07.2018 року і від 27.08.2018 року. В період з 25.08.2018 року по 12 09.2018 року він знаходився на стаціонарному лікуванні. Також, він звертався до відповідача в указаних вище заявах про надання довідки про заробітну плату. Після того як не отримав зазначену довідку, звернувся до банку за отриманням історії по картковому рахунку. Тому просив визнати причини пропуску звернення до суду з позовом поважними.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2019 року позовні вимоги задоволені частково. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду. Зобов`язано ТОВ «ВКФ Базис» змінити підстави звільнення ОСОБА_1 з роботи з посади слюсара-сантехніка на пункт 5 частини 1 статті 40 КЗпП України, про що внести відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 Стягнуто з ТОВ «ВКФ Базис» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з 06.07.2018 року по 21.11.2018 року у розмірі 28 689 грн. 69 коп. з відрахуванням на користь держави обов`язкових податків і платежів. В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням суду, ТОВ «ВКФ Базис» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «ВКФ Базис», не скористався.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом 09.10.2018 року, тобто з пропуском встановленого законодавством строку.

Як на поважність підстав пропуску строку, позивач посилався на те, що копію наказу про його звільнення він отримав поштою 06.06.2018 року; будучи обмеженим в русі через травмування, він двічі 06.06.2018 року і 07.08.2018 року звертався до відповідача з письмовою заявою про направлення йому трудової книжки поштою, але отримав її лише після звернення до суду 22.11.2018 року. В період з 25.08.2018 року по 12.09.2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні, а 09.10.2018 року він звернувся до суду з позовом.

Положенням статті 234 КЗпП встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Так, встановлено, що копію наказу про звільнення позивач отримав поштою 11.06.2018 року. Двічі, 05.07.2018 року і 06.08.2018 року, позивач звертався з листами до ТОВ «ВКФ Базис» про направлення йому трудової книжки поштою. З 25.08.2018 року по 12.09.2018 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні. Також судом враховано, що ОСОБА_1 був обмежений в русі, на той час був інвалідом 2-ї групи.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що строк звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом був пропущений з поважних причин і тому підлягає поновленню.

Також судом встановлено, що 01.02.2017 року ОСОБА_1 був прийнятий в ТОВ «ВКФ Базис» на посаду слюсара сантехніка. 06.07.2017 року з ним стався нещасний випадок, внаслідок чого ОСОБА_1 отримав травму обох кісток нижньої третини лівої гомілки зі зміщенням. Відповідно до акту форми Н-5 від 19.10.2017 року, нещасний випадок, який стався з позивачем, не пов`язаний з виробництвом.

Встановлено, що у зв`язку з травмуванням, ОСОБА_1 в період з 06.07.2017 року по 28.08.2017 року; з 29.08.2017 року по 16.09.2017 року; з 26.09.2017 року по 24.09.2017 року знаходився на стаціонарному лікуванні. У останньому листку непрацездатності лікарем у графі «стати до роботи» вказана дата «з 24.10.2017 року» та зроблена примітка про інвалідність 2-ї групи. Те, що ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності підтверджується копією довідки МСЕК. В цій же довідці зазначено, що позивач є непрацездатним на час активного лікування.

Судом встановлено, що з 24.11.2017 року по 22.12.2017 року позивач також знаходився на стаціонарному лікуванні у зв`язку з травмуванням.

08.05.2018 року наказом № 5у ТОВ « ВКФ Базис» звільнило ОСОБА_1 з посади слюсара сантехніка за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Пунктом 4 частини1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на робочому місці протягом робочого дня) без поважних причин.

Встановивши, що позивач з 06.07.2017 року фактично знаходився у непрацездатному стані і переважно перебував на стаціонарному лікуванні, суд дійшов висновку, що у ТОВ «ВКФ Базис» були підстави для звільнення позивача на підставі пункту 5 частини1 статті 40 КЗпП, якою встановлено, що трудовий договір може бути розірваний у випадку нез`явлення на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи ( посади) при певному захворюванні. Тому суд дійшов висновку, що ТОВ «ВКФ Базис» необхідно змінити підстави звільнення позивача з роботи на пункт 5 частини 1 статті 40 КзпП.

Судом встановлено, що у день звільнення 08.05.2019 року ОСОБА_1 був відсутнім на робочому місці. 05.07.2018 року позивачем на адресу відповідача було направлено заяву, в якій ОСОБА_1 висловив згоду на відправлення йому трудової книжки поштою на його адресу. Аналогічна заява була направлена позивачем на адресу позивача 06.08.2018 року. Але обидві заяви ОСОБА_1 щодо направлення трудової книжки на адресу позивача не були задоволені. Трудова книжка ОСОБА_1 направлена відповідачем і отримана позивачем лише 22.11.2018 року.

За встановлених обставин суд прийшов до висновку, що у ТОВ «ВКФ Базис» були наявні підстави направити трудову книжку поштою за адресою позивача, але відповідач не виконав положення пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, згідно якого, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається лише за письмовою згодою працівника.

Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що видача трудової книжки ОСОБА_1 була затримана з вини відповідача.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки перший лист, в якому ОСОБА_1 надав згоду на направлення йому трудової книжки відповідач отримав 06.07.2018 року, а трудову книжку позивачем отримано 22.11.2018 року, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за 97 робочих днів (з 06.07.2018 року по 21.11.2018 року).

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд розраховував, виходячи з посадового окладу позивача, на підставі розділу 3 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 не мав заробітку за останні два місяця перед звільненням не з своєї вини.

Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що з ТОВ «ВКФ Базис» на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 28 689, 69 грн. ( 6211,18 грн. (посадовий оклад) : 21 роб. дн.= 295,77 грн.(середньоденний заробіток; 295,77 * 97 дн.= 28 689,69).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача в частині зобов`язання відповідача видати йому трудову книжку, суд першої інстанції посилався на те, що трудова книжка ОСОБА_1 повернута 22.11.2018 року.

В апеляційній скарзі ТОВ «ВКФ Базис» посилається на безпідставність відсутності на роботі позивача, починаючи з 24.10.2017 р. (день закінчення листка непрацездатності серії АДК № 582616 від 26.09.17 р.) по дату звільнення позивача за прогули у зв`язку із відсутністю та ненаданням позивачем належних документів, підтверджуючих його тимчасову непрацездатність.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Зокрема, відповідно до копії довідки МСЕК ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності та зазначено, що позивач є непрацездатним на час активного лікування (а.с. 14 т. 1). Крім того, як встановлено судом першої інстанції, з 24.11.2017 р. по 22.12.2017 р. позивач також знаходився на стаціонарному лікуванні у зв`язку з травмуванням (а.с. 17 т. 1).

Таким чином, відсутність позивача на робочому місці у зв`язку з його непрацездатністю підтверджується належними доказами, які містяться в матеріалах справи.

Також, необгрунтованими є посилання апелянта на те, що жодна з заяв позивача від 05.07.2018 року та 06.08.2018 року не містила ніякого прохання, заяви або вимоги до відповідача з боку позивача надіслати йому трудову книжку. Крім того, апелянт зазначає, що підпис позивача на вказаних заявах має бути засвідченим у спосіб, передбачений законодавством, зокрема засвідчений нотаріусом.

Однак, як вбачається з наданих суду копій вказаних вище заяв позивача, останній надав письмову згоду на відправлення його трудової книжки поштою на адресу: АДРЕСА_1 . Вказана адреса позивача відповідачу була відома, оскільки останній листувався з ОСОБА_1 , направляв йому листи, копію наказу про звільнення тощо. А підписи позивача на цих заявах відповідають підпису в паспорті ОСОБА_1 , копія якого також є в матеріалах даної справи (а.с. 4-5 т. 1).

Крім того, відповідно до п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці, Міністрества юстиції, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 № 58, законодавчо не визначено форму письмового документа, яким працівник має надати згоду на пересилання його трудової книжки.

А тому, вказані доводи апелянта є особистим тлумаченням щодо форми та складання такого документа, та не заслуговують на увагу.

Також, апелянт не погоджується з розміром стягнутого судом першої інстанції середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вважає, що позивач не мав заробітку за останні два місяця перед звільненням саме зі своєї вини, а тому застосування норми розділу 3 п. 4 Постанови КМУ № 100 від 08.02.95 р. є неможливим, хибним та помилковим. У зв`язку з чим, апелянт надає суду свій розрахунок, згідно абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, згідно якого середній заробіток за 97 робочих днів складає 19126,46 грн.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким розрахунком апелянта, враховуючи наступне.

Як встановлено, видача трудової книжки ОСОБА_1 була затримана з вини відповідача.

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, необхідно розраховувати виходячи з посадового окладу позивача, на підставі розділу 3 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не мав заробітку за останні два місяця перед звільненням не зі своєї вини. Відсутність вини ОСОБА_1 підтверджується належними доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема, довідкою МСЕК, згідно якого ОСОБА_1 встановлена друга група інвалідності та зазначено, що позивач є непрацездатним на час активного лікування. Вказане спростовує доводи апелянта, що позивач не мав заробітку за останні два місяця перед звільненням саме зі своєї вини.

Згідно оскаржуваного рішення, суд вірно встановив, що середньоденна заробітна плата позивача складає 295,77 грн. (6211,18 (посадовий оклад) : 21 роб. дн.). Розрахунковий перiод з 06.07.2018 р. по 21.11.2018 р. становить 97 робочих дня, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 28689,69 грн ( 295,77 * 97) з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Базис" залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2019року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова