Справа № 159/2457/19 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/968/19 Категорія: 43 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Бовчалюк З.А., Осіпука В.В.,

секретар Концевич Я.О.,

з участю: представника позивача Прадищук ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2019 року,-

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з 18.06.1989 вона перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. 13.04.2009 шлюб між сторонами розірвано. В період шлюбу сторонами придбано нерухоме майно частину житлового будинку по АДРЕСА_1 . Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23.03.2012, яке набрало законної сили 03.04.2012, проведено поділ спільної сумісної власності подружжя 44/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , у наступний спосіб: ОСОБА_4 виділено із спільної сумісної власності подружжя у її власність 22/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 виділено із спільної сумісної власності подружжя у його власність 22/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , та з урахуванням його частки згідно договору дарування від 10.01.1995, рахувати ОСОБА_2 власником 41/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 , третьому співвласнику будинку, залишено у власності 37/100 частин вказаного житлового будинку.

Позивач стверджує, що відповідач постійно чинить їй перешкоди в користуванні спірним житловим будинком, де є її і відповідача частки у праві власності. Зокрема, вселив без її згоди у будинок свою дружину, змінив замки на вхідних дверях.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом її вселення у спірний будинок та стягнути з відповідача в її користь судові витрати у справі.

Заочним рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2019 року позов задоволено.

Постановлено Вселити ОСОБА_4 в житловий будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у справі в сумі 768 гривень 40 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В апеляційної скарзі вказує на помилковість висновку суду про те, що позивач ОСОБА_4 є власником 22/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки в матеріалах справи відсутні документи, які б посвідчували право власності позивача на спірне майно.

Позивач ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу вказує на безпідставність доводів викладених в апеляційній скарзі, оскільки рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23.03.2012 їй виділено із спільної сумісної власності подружжя у її власність 22/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України ).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.06.1989, який розірвано 13.04.2009.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23.03.2012 у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили 03.04.2012, визначені частки у праві спільної сумісної власності сторін на 44/100 житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_4 виділено із спільної сумісної власності подружжя у її власність 22/100 частини житлового будинку, ОСОБА_2 виділено 22/100 частини будинку та з урахуванням його частки будинку, яку він мав у особистій власності згідно договору дарування від 10.01.1995, визначено, що йому належить у праві власності на будинок частка розміром 41/100. ОСОБА_5 , третьому співвласнику будинку, залишено у власності частка у праві власності на будинок розміром 37/100.

Поділ будинку в натурі між співвласниками не проведено, окремі поштові адреси для кожного співвласника не присвоювались.

За правилами ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд установив, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_4 у користуванні спірним будинком, з приводу чого вона зверталася до Ковельського ВП ГУНП у Волинській області, що стверджується наявними у справі доказами, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України закріплений принцип непорушності права власності, за яким ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 391 ЦК України встановлена можливість захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, встановивши, що сторони є співвласниками спірного будинку, відповідно позивачу належить право володіння, користування та розпорядження цим майном, у чому відповідач чинить їй перешкоди, дійшов правильного висновку про задоволення позову про усунення ОСОБА_4 перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення її у вказаний будинок, оскільки позбавлення позивачки права користування спірним будинком є незаконним.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи доказів виникнення у позивача ОСОБА_4 права власності на спірний житловий будинок, спростовуються рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23.03.2012 у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, яким встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності сторін, на підставі чого і було виділено частки у спірному майні.

Інші доводи відповідача в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права безпідставні, носять суб`єктивний характер, зводяться лише до переоцінки доказів по справі, та непогодженням з їх оцінкою, тоді як колегія суддів вважає, що суд розглядаючи справу оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми діючого законодавства, які регулюють спірні відносини, що склалися між сторонами по справі, колегія суддів дійшла до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які вона посилається, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому судове рішення суду першої інстанції є обгрунтованим та ухваленим з урахуванням норм діючого законодавства і підстав для його зміни чи скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись статтями 381, 382, 383, 384, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення постанови апеляційного суду.

Головуючий

Судді: