Справа № 635/2498/19
Провадження № 2/630/217/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 листопада 2019 року м. Люботин
Люботинський міський суд Харківської області у складі:
головуючого судді Дем`яненко І.В.,
за участю секретаря судового засідання Тимошенко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Люботин Харківської області цивільну справу № 635/2498/19 (провадження № 2/ 630/217/19) за позовом ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третьої особи Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав
ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третьої особи Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, в якій просить позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що від шлюбу з відповідачем вона має малолітнього сина ОСОБА_4 .. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з нею, а відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, втратив інтерес до неї, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, а також не надає матеріальної допомоги на її утримання. Саме тому позивач була змушена звернутися з вказаним позовом до суду.
Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач у судове засідання не з`явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив не подавав.
Зі згоди позивача та за наявності підстав, передбачених ст. ст. 280, 281 ЦПК України суд постановляє заочне рішення.
Від третьої особи служи у справах дітей Харківської районної державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без участі представника.
Із врахуванням неявки сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, з`ясувавши позицію позивача, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню повністю.
Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами, підтверджуються наданими суду доказами, та відповідні їм правовідносини.
Позивач та відповідач 14 червня 2017 року зареєстрували шлюб, який було розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 28 листопада 2018 року (а.с.13-15). Сторони припинили сумісне проживання в вересні 2017 року.
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сином відповідача та позивача, що вбачається із свідоцтва про народження, виданого виконавчим комітетом Будянської селищної ради Харківського району Харківської області, актовий запис № 36 від 21 вересня 2017 року (а.с.19)
Факт зміни прізвища позивача з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про шлюб з ОСОБА_5 (а.с.6).
Позивач зазначає, що від самого народження відповідач не виявляв жодної уваги до сина. Після розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від участі в житті сина, не цікавиться його вихованням, лікуванням, вподобаннями та захопленнями, не виявляє батьківського піклування.
Відповідач за весь час окремого проживання жодного разу не поцікавився життям сина та не виявляє бажання з ним спілкуватися, приймати участь у його вихованні та духовному, фізичному розвитку. На даний час ОСОБА_3 проживає окремо від дитини та не приймає жодної участі у її вихованні, моральному,духовному, фізичному розвитку неповнолітньої доньки. Відповідач має заборгованість по сплаті аліментів. Вказані обставини сторонами визнані та не підлягають доказуванню. Крім того, як вбачається з довідко навчального закладу, медичних установ, дитиною опікується матір.
Тобто, з наданих позивачем матеріалів вбачається, що батько взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків та самоусунувся від виховання, утримання сина.
Таким чином, поведінка батька - відповідача у справі, свідчить про його байдуже ставлення до сина, небажання приймати участь у його житті , добровільну відмову від батьківських прав відносно своєї дитини.
Частина 2 ст. 150 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Відповідно до вимог ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Дитина мешкає разом з матір`ю, яка займається вихованням, утриманням, опікується її фізичним та духовним розвитком, станом здоров`я. Поряд з тим, батько не займається вихованням та утриманням сина мешкає окремо та не виявляє уваги до дитини, не цікавиться її життям, добровільно самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків.
Відповідачем не надано доказів на підтвердження об`єктивних обставин, які б перешкоджали виконанню його батьківських обов`язків чи спілкуванню з сином.
Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 р.) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Відповідно до п. 16 вказаного пленуму ВСУ ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У відповідності до положень ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Служба справах дітей Харківської районної державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні його малолітнього сина ОСОБА_4 , 2017 року народження.
Суд погоджується з наданим висновком, так як він є достатньо обґрунтованим, не суперечить інтересам дитини.
Відповідно до Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Відповідно до ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Тобто, приймаючи відповідне рішення суд повинен враховувати інтереси усіх учасників сімейних відносин, діяти на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року проголошено, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, а також що дитині мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов`язання в рамках суспільства, визнано, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.
Як встановлено під час судового розгляду відповідач не забезпечує сина батьківським піклуванням, захистом та не сприяє його гармонійному розвитку, добровільно відмовившись від своїх батьківських обов`язків.
Все вищезазначене свідчить виключно про одне: відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що об`єктивно підтверджено наданими суду доказами.
Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі аналізу зібраних по справі доказів, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Одночасно з цим, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею при зверненні з вимогою про позбавлення батьківських прав витрати по оплаті судового збору в сумі 768,40 грн., які документально підтверджені.
Керуючись ст. ст. ст. ст. 12,13,76,81, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 280, 281 ЦПК, ст.ст.148, 150, 151, 164, 165, 166, ст. 11,12, 15 ЗУ „Про охорону дитинства" , Конвенцією про права дитини, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд
Позов ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третьої особи Служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав - задовольнити повністю.
Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і.н. НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 а батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду виготовлено 18 листопада 2019 року.
Суддя(підпис) І. В. Дем`яненко