Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 755/16198/15-ц

провадження № 61-13466св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Лесько А. О., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2016 року в складі судді Катющенко В. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 жовтня 2005 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кошти у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 3 500 грн зі сплатою 36 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач належним чином не виконав свої кредитні зобов`язання, у нього виникла заборгованість перед банком, яка на 30 червня 2015 року становить 20 782,98 грн, у тому числі: 2 903,82 грн заборгованості за тілом кредиту, 16 413,30 грн заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, 500 грн штрафу (фіксована частина); 965,86 грн штрафу (процента складова).

На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором станом на 30 червня 2015 року у розмірі 20 782,98 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлені вимоги, зокрема наявність кредитної заборгованості відповідача. Банк не подав до суду доказів оформлення та укладення між сторонами і, відповідно, отримання позичальником пам`ятки клієнта, умов та правил надання банківських послуг і тарифів, що у сукупності із заявою свідчило б про укладений між сторонами договір про надання банківських послуг.

Також місцевий суд дійшов висновку, що, виходячи з результату правового аналізу вказаних норм, умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що перебіг строку позовної давності почався у грудні 2006 року, а з цим позовом до суду банк звернувся у серпні 2015 року, отже, поза межами строку, визначеного статтею 257 ЦК України.

Апеляційний суд не взяв до уваги доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо відсутності підстав для застосування позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що факт укладення між сторонами кредитного договору та видачі відповідачу кредитних коштів підтверджено заявою ОСОБА_1 про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», розрахунком заборгованості, випискою по рахунку.

Між сторонами було укладено правочин, що за своєю природою є договором приєднання (стаття 634 ЦПК України). Вказаний договір складається із заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, пам`ятки клієнта і тарифів.

Умови та правила надання банківських послуг, з якими відповідача було ознайомлено, додано до позовної заяви.

Факт отримання відповідачем кредитної картки «Універсальна» підтверджується підписанням відповідачем заяви позичальника, а її користування підтверджується випискою по картці.

У виписці по рахунку (по картці) містяться відомості як про зняття коштів, так і про погашення кредиту, що свідчить про переривання строку позовної давності, тому відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Крім того, ОСОБА_1 не подав до суду заяви про застосування строку позовної давності.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2018 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 рокупоновлено провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2019 року зупинено провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 рокупоновлено провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана ОСОБА_1 20 жовтня 2005 року, між сторонами укладено договір про надання банківських послуг, бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою позичальником визначено у розмірі 3 500 грн. Базова процентна ставка по кредитному ліміту на час підписання договору становить 3 % на місяць.

Доказів видачі кредитної картки, строку її дії матеріали справи не містять.

Установлено, що відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості станом на 30 червня 2015 року заборгованість ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 20 782,98 грн та складається з 2 903,82 грн заборгованості за тілом кредиту, 16 413,30 грн заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, 500 грн штрафу (фіксована частина); 965,86 грн штрафу (процента складова).

Апеляційний суд встановив, що право на звернення до суду з позовом до відповідача у банка виникло у грудні 2006 року, а з цим позовом до суду банк звернувся у серпні 2015 року, доказів отримання кредитної картки та нарахування на неї кредитного ліміту відповідачеві матеріали справи не містять.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення відповідають в повному обсязі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В анкеті-заяві позичальника від 20 жовтня 2005 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором станом на 30 червня 2015 року, посилався на заяву від 20 жовтня 2005 року, витяг з умов та правил надання банківських послуг.

Витягом з умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення та інші умови.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, вказував, що відповідно до умов та правил надання банківських послуг: при порушенні позичальником строку платежів більш ніж на 120 днів він зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн та 5 % він суми позову (пункт 8.6); боржник доручає списувати з будь-якого рахунку, відкритого у банку, кошти для здійснення платежу (пункт 5.6); банк має право на зміну тарифів (пункт 5.3); за несвоєчасне виконання боргових обов`язків власник картки сплачує проценти за підвищеною процентною ставкою або додаткову комісію (пункт 5.5.1); договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк (пункт 9.12).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодилася з ними, підписуючи заяву від 20 жовтня 2005 року.

Верховний Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов та привил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

При цьому, згідно з частиною статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Зазначивши в апеляційній скарзі, що банк видав, а позичальник отримав кредитну картку з встановленим на ній платіжним лімітом (3 500 грн) з визначеною процентною ставкою (3 % на місяць на суду залишку заборгованості) з умовою сплати штрафу (500 грн та 5 % від суми позову у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань більше ніж на 120 днів), позивач не надав жодного доказу на підтвердження цих обставин.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів видачі кредитної картки, строку її дії.

При цьому місцевий суд правильно зазначив, що позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником.

Отже, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову за недоведеністю заявлених банком вимог.

Апеляційний суд безпідставно застосував строк позовної давності до спірних правовідносин, оскільки відповідачем не було подано заяви про застосування наслідків пропуску цього строку. При цьому суд апеляційної інстанції, залишивши рішення місцевого суду без змін, правильно вирішив спір по суті, тому підстави для скасування його ухвали відсутні, оскільки не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримало вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Встановити ж наявність боргу на підставі не чіткої ксерокопії заяви та провести за нею обґрунтований розрахунок суми боргу неможливо, оскільки суди не мали належних та допустимих доказів для здійснення розрахунку.

Отже, застосувавши при ухваленні судових рішень принцип диспозитивності та справедливості, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що факт отримання відповідачем кредитної картки «Універсальна» підтверджується підписанням відповідачем заяви позичальника, а її користування підтверджується випискою по картці, оскільки у цій заяві відсутні відомості про отримання відповідачем кредитної картки, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, на які посилається банк у касаційній скарзі.

Оскільки у матеріалах справи відсутня виписка по рахунку, то не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що у цій виписці містяться відомості як про зняття коштів, так і про погашення кредиту.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

А. О. Лесько

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська