КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/2627/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Олєйнікова Геннадія Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2019 року у складі судді Марчука О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.

Зазначав, що в примусовому порядку з нього на користь відповідача стягуються аліменти на утримання їх дітей в розмірі Ѕ частини від усіх видів заробітку (доходу). Між тим, позивач проживає з батьками і братом, має не високий рівень доходу, переніс операції на очах і має інвалідність 2 групи по зору.

Посилаючись на те, що сплата позивачем встановлених судом аліментів є неможливою, оскільки становить значну частину його доходу, просив зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідача з Ѕ частини до 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи через захворювання зору, отримує державну соціальну допомогу - пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам 2 групи. Крім того, внаслідок захворювання зору позивач має трудові обмеження щодо умов праці та тривалості трудового дня, а також після ухвалення судом рішення щодо стягнення аліментів він переніс хірургічне втручання, пов`язане з поглибленням захворювання зору, що також вплинуло на його можливість бути працевлаштованим.

Посилаючись на важкі життєві обставини, матеріальний та сімейний стан, погіршення здоров`я, стягнення аліментів з єдиного джерела доходу - пенсії по інвалідності, в розмірі Ѕ частини, що є непосильною для позивача, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

05 листопада 2019 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому вона просить апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення районного суду залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначено, що зі скарги позивача не зрозуміло, яке саме судове рішення оскаржується, чи рішення про відмову у задоволені позову про зменшення розміру аліментів, чи рішення про присудження аліментів, яке набрало законної сили. При цьому, жоден аргумент наведений, як у позовній заяві, так і в апеляційній скарзі та письмовий доказ, наданий позивачем і досліджений судом, не свідчить про те, що у ОСОБА_1 якимось чином погіршився матеріальний стан, змінився сімейний стан або погіршилося здоров`я.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , яка просила апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , який зареєстровано 04 червня 2005 року у Виконкомі Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис за №157 - розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 та користь позивача аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі Ѕ частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 січня 2015 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.8-9).

Відповідно до копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Пенсійним Фондом України, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи та отримує пенсію по інвалідності, розмір якої згідно довідки Києво-Святошинського ОУ ПФУ в Київській області № 0749 7475 8958 7714 від 16 жовтня 2018 року становить 1 452 грн. на місяць (а.с.33,99).

Встановлено, що позивач з дитинства має інвалідність ІІ групи по зору (а.с.10).

Згідно довідки Відділу освіти Києво-Святошинської РДА Київської області №340 від 23 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 офіційно працевлаштований на посаді робітника та його заробітна плата становить приблизно 4 200 грн. на місяць (а.с.36).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з відсутності правових підстав, передбачених положеннями ч. 1 ст. 192 СК України, для зменшення розміру аліментів, а також того, що у випадку зменшення розміру аліментів, їх розмір буде меншим, аніж гарантований державою.

Районний суд, розглядаючи спір, з достатньою повнотою з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Твердження апеляційної скарги про те, що внаслідок захворювання зору позивач має трудові обмеження, щодо умов праці та тривалості трудового дня, а також те, що ОСОБА_1 переніс хірургічне втручання, пов`язане з поглибленням захворювання зору, що вплинуло на його можливість бути працевлаштованим, колегія суддів визнає такими, що не вказують на незаконність оскаржуваного рішення.

Так, на підтвердження скрутного матеріального становища позивач надав довідку, видану Державним центром зайнятості від 06 березня 2018 року, зі змісту якої убачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку, як безробітній (а.с.15).

Між тим, дані докази спростовуються наявною у матеріалах справи довідкою про доходи ОСОБА_1 , з якої встановлено, що позивач офіційно працевлаштований на посаді робітника в Відділі освіти Києво-Святошинської РДА та його заробітна плата становить приблизно 4 200 грн. на місяць, а за період з травня 2018 року по вересень 2018 позивачу нараховано заробітну плату у сумі 19 318 грн. 71 коп. (а.с.36).

Доказів того, що позивача звільнено із займаної посади, у матеріалах справи не міститься, позивачем не надано.

На підтвердження хірургічного втручання, позивачем надано виписки Київського центру терапії та мікрохірургії ока від 25 квітня та 29 травня 2018 року, між тим до матеріалів справи не додано жодних квитанцій, які б підтверджували їх оплату (а.с.97-98).

При цьому, колегія суддів враховує й те, що позивач з дитинства має інвалідність ІІ групи по зору (а.с.10), тобто вона не набута ним після прийняття рішення про стягнення аліментів, а вказаній обставини було надано належну оцінку під час ухвалення рішення суду про стягнення аліментів.

Доводи апеляційної скарги щодо важких життєвих обставин, погіршення матеріального та сімейного стану, або здоров`я, стягнення аліментів з єдиного джерела доходу - пенсії по інвалідності, в розмірі Ѕ частини, що є непосильною для позивача, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Колегія суддів враховує й те, що відповідно до довідки, виданої МВС України РСЦ МВС в Київській області від 13 лютого 2019 року, за позивачем зареєстровані транспортні засоби: VOLKSWAGEN PASSAT, н.з. НОМЕР_2 , ЕХ150G, н.з. НОМЕР_3 та ВАЗ 2106, н.з. НОМЕР_4 (а.с.81).

Отже, наявні у справі докази спростовують твердження апеляційної скарги про тяжкі життєві обстави та матеріальний стан ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У ст. 51 Конституції України встановлено, що кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї; що державою однаково охороняється як батьківство, так і материнство.

Сімейне законодавство також містить норми, що імплементують вказані принципи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 липня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ч. 1 ст. 182 СК України встановлено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Чинним законодавством забезпечено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, шляхом визначення порядку стягнення аліментів з того з батьків, з яким дитина не проживає.

Матеріалами справи доведено, що визначений судовим рішенням розмір аліментів районним судом було встановлено з урахування стану здоров`я позивача, а в розумінні вимог ст. 192 СК України підстав до його зменшення, немає.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів неможливості сплати встановленого судом розміру аліментів, які підлягають стягненню з позивача судовим рішенням, або погіршення його майнового стану.

З урахуванням викладеного, обставин справи, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про визначення судом непомірного розміру аліментів на утримання дітей та наявність підстав до його зменшення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального права районним судом застосовано правильно.

Посилання апеляційної скарги на процесуальні порушення, допущені районним судом не є істотними, остільки вони не призвели до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Олєйнікова Геннадія Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: