Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 522/23075/16-ц

провадження № 61-30711св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року в складі судді: Свяченої Ю. Б., та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року в складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк), третя особа: ОСОБА_2 про припинення поруки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 лютого 2008 між ним та банком був укладений договір поруки № 44.02-13-215/1, відповідно до якого він зобов`язався відповідати за невиконання ОСОБА_2 зобов`язань перед банком за договором кредиту № 44.29-48-161/І від 29 лютого 2008 року. Договір поруки був укладений на невизначений строк до повного припинення всіх зобов`язань боржника за договором кредиту, термін виконання якого встановлювався до 28 лютого 2033 року.

Позивач вказував, що ОСОБА_2 з 12 січня 2009 року перестала оплачувати кредитні кошти. Відповідно до пункту 4.5. договору кредиту № 44.29-48-161/І від 29 лютого 2008 року в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Проте банк не пред`явив вимогу до поручителя протягом шети місяців з дня настання строку основного зобов`язання. Окрім цього Банк в односторонньому порядку змінив розмір відсоткової ставки з 12, 25 % до 14%, що збільшує обсяг відповідальності поручителя за кредитним договором. Тому вважав, що порука припинилася згідно вимог статті 559 ЦК України.

ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати припиненими правовідношення за договором поруки від 29 лютого 2008 року № 44.02-13-215/І.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року,у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що договір поруки не є самостійним договором, а є способом забезпечення кредитного зобов`язання, строк виконання якого визначений датою 28 лютого 2033 року, відтак такий строк є і строком для договору поруки. Крім того, банк направляв боржнику пропозицію щодо укладення додаткового договору про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором, яка була підписана сторонами, але маючи угоду про підвищення ставки, банк залишив відсоткову ставку у розмірі 12,25 %, за якою і була розрахована відповідна заборгованість за договором.

Аргументи учасників справи

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.При цьому посилався на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на підставі пункту 4.5 договору кредиту строк користування кредитом вважається таким, що сплив, а тому порука припинилася. Вказує про необхідність застосування висновку, зробленого у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16. Звертає увагу, що відбулося збільшення процентної ставки за договором кредиту.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 29 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та банком був укладений договір редиту № 44.29-48-161/І, згідно з яким банк надав позичальнику грошову суму у розмірі 125 169 доларів США з остаточним строком повернення кредиту 28 лютого 2033 року.

Для забезпечення виконання основного зобов`язання за договором кредиту 29 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та банком був укладений договір поруки № 44.02-13-215/І, згідно умов якого позивач зобов`язався відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №44.29-48-161/І від 29 лютого 2008 року, в повному обсязі.

У договорі поруки № 44.02-13-215/І передбачено, що:

ОСОБА_1 ознайомлений з усіма умовами кредитного договору, в тому числі, про суму зобов`язання за кредитним договором та терміном виконання основного зобов`язання - 28 лютого 2033 року сторони поруки (пункт 1.2);

договір діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором (пункт 5.2).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16 зроблено висновок, що відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договорів поруки вбачається, що у них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 4.2 договору поруки) про його дію до припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частинні першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України. Згідно із частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

У постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16 зроблено висновок, що «згідно з пунктом 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 10 вересня 2009 року, а тому за визначенням пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 11 грудня 2009 року. Після зміни строку виконання зобов`язання (11 грудня 2009 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 грудня 2009 року не підлягали виконанню».

Згідно з частинами першою та другою статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

У пункті 4.5 договору кредиту № 44.29-48-161/І від 29 лютого 2008 року передбачено, що в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на пункт 4.5 договору кредиту та не з`ясував коли настав строк виконання зобов`язання за договором кредиту з врахуванням пункту 4.5. А тому зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року скасувати.

Передати справу № 523/3522/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвалу апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков