КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , згідно з яким просив: стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 40 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказує, що 08.09.2010 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Білик О.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2-4242.

При цьому, зазначає, що за умовами вказаного договору він передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 40 000 грн. 00 коп. без нарахування процентів, а останній зобов`язався їх повернути до 08.09.2020 року.

Разом з тим, незважаючи на отримання у жовтні 2018 року вимоги про дострокове повернення позики, відповідач станом на день звернення до суду своїх обов`язків не виконав та отриману суму позики не повернув.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.06.2019 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 68-71).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовом задовольнити у повному обсязі.

При цьому, в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на неналежне виконання відповідачем зобов`язань з повернення отриманих у позику коштів, вдавшись, натомість, до оцінки правовідносин, що виникли між сторонами, помилково вважаючи їх орендними (а.с. 92-98).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.08.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву (а.с. 102, 103).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19.08.2019 року справу призначено до апеляційного розгляду в письмовому провадженні без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 08.09.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір безпроцентної позики, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Білик О.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2-4242.

При цьому, за умовами вказаного договору ОСОБА_1 передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 40 000 грн. 00 коп., а останній зобов`язався їх повернути до 08.09.2020 року.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 23.10.2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою про дострокове повернення всієї суми позики впродовж тридцяти днів з дати отримання вказаної заяви.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактично між сторонами склалися правовідносини щодо оренди земельної ділянки, а передані відповідачу кошти є орендною платою за використання його земельної ділянки.

Колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду, з огляду на наступне.

Так, ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Водночас, як зазначено в другому абзаці ч. 1 ст. 1049 ЦПК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Отже, виходячи з вищенаведених положень законодавства, можна дійти висновку, що обов`язок щодо дострокового повернення суми позики виникає у позичальника у наступних випадках:

- якщо у договорі не встановлено строку повернення позики;

- якщо у договорі встановлено, що строк повернення позики визначається моментом пред`явлення вимоги.

В свою чергу, умови договору позики, укладеного між сторонами, встановлюють обов`язок відповідача повернути отриману суму коштів у строк до 08.09.2020 року, та не передбачають обов`язку відповідача достроково повернути позикУ у зв`язку з отримання відповідної вимоги.

Натомість, за змістом п. 4 Договору позики, ОСОБА_2 має право, але не зобов`язана достроково повернути одержані нею кошти.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, як передбачено вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За вказаних обставин, а також враховуючи те, що станом на день ухвалення оскаржуваного рішення строк повернення позики за договором відповідачем не пропущено, колегія суддів вважає, що відповідне право позивача на отримання цих коштів не порушено.

Однак, суд першої інстанції на вищенаведені обставини уваги не звернув та, враховуючи відсутність будь-яких фактичних даних стосовно того, що відповідачем порушується, не визнається або оспорюється право позивача на отримання належних йому коштів, помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав фактичної наявності між сторонами правовідносин, які виникли щодо оренди земельної ділянки.

Разом з тим, встановивши обставини, які виходять за межі доказування у даній справі, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 13 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, вийшов за межі заявлених позовних вимог, що є недопустимим.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на вказані обставини, проте в даному випадку суд апеляційної інстанції керується ч. 4 ст. 367 ЦПК України, якою встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

При цьому, як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції, як таке щодо ухвалене з порушенням норм процесуального права, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, викладених вище.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська