ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8226/19 Справа № 203/3434/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування упущеної вигоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування упущеної вигоди (а.с. 2-18), який в подальшому уточнив (а.с. 88-91).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 30.06.2016 року між сторонами було укладено договір оренди, за яким позивач орендував частину нежитлового приміщення АДРЕСА_1 АДРЕСА_2 . Договір було укладено для організації у приміщенні перукарні. Після укладення договору позивач виконав ремонтні роботи, придбав та розмістив у приміщенні відповідне обладнання та інші речі, необхідні для роботи закладу. Загальна вартість придбаного майна склала 156 720,90 грн. 30.01.2017 року договір в односторонньому порядку було розірвано відповідачем. Спробі вивезти речі, що знаходилися у приміщенні, завадило те, що відповідач замінив замки. Згодом позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути йому майно, проте такі вимоги були останнім проігноровано. Викладені обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом.

Просив суд витребувати спірне майно з незаконного володіння відповідача, відшкодувати відповідачем упущеної вигоди в сумі 142 648,31 грн., стягнути з відповідача усі доходи, які він одержав або міг одержати від неправомірного володіння майном позивача в сумі 142 648,31 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі /а.с. 129, 133-134/.

ОСОБА_3 С ОСОБА_4 з вищевказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення є незаконним, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими /а.с. 142-152/.

ФОП ОСОБА_2 . скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 30.06.2016 року між сторонами було укладено договір оренди №В-20/1-30-06 (далі договір), згідно з яким відповідач передав позивачеві у тимчасове платне користування частину нежитлового приміщення площею 33,0 м2, розташованого у будинку АДРЕСА_2 (а.с. 22 29).

Відповідно до пункту 1.2 договору об`єкт оренди передається за актом приймання-передачі для організації та здійснення у ньому комерційної діяльності.

Згідно з пунктом 4.8 договору орендодавець не несе відповідальності за зберігання матеріальних цінностей та/або будь-якого іншого майна орендаря, у зв`язку з чим орендар самостійно і за свій рахунок несе ризики, пов`язані із втратою, нестачею, пошкодженням майна.

Того ж дня сторонами було складено та підписано акт передачі приміщення до договору оренди від 30.06.2016 року №В-20/1-30-06 (а.с. 30).

30 січня 2017 року договір розірвано з ініціативи відповідача (а.с. 43 45).

За твердженням позивача в орендованому приміщенні знаходилося і знаходиться тепер його майно, а саме: холодильник, стерилізатор, три умивальники, бойлер, унітаз, рукомийник кутовий, комод, двері, дві полиці, дзеркало, шафки, стільниці, перукарські раковини зі змішувачами, бра, лампа, два перукарських крісла.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином було доведено лише факт придбання спірного майна та його доставки в орендоване приміщення, про що свідчать копії відповідних договір купівлі-продажу, видаткових накладних, актів прийому-передачі та товарних чеків (а.с. 50 66). Однак, жодних доказів, які б свідчили про фактичне знаходження спірного майна у приміщенні на час розірвання договору і тепер позивачем надано не було, як і не було спростовано доводи відповідача та показання свідка ОСОБА_5 , згідно з якими майно позивачем було відчужене та/або вивезене.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності з частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом ст.ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він вчиняв спроби щодо вивезення належного йому майна, неправомірних дій відповідача та чинення ним перешкод щодо повернення позивачу спірного майна, а також, доказів його звернення до правоохоронних органів з приводу привласнення відповідачем майна, що належить позивачу та фіксації будь-яким іншим способом даних обставин.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування відповідачем упущеної вигоди в сумі 142 648,31 грн., стягнення з відповідача усіх доходів, які він одержав або міг одержати від неправомірного володіння майном позивача в сумі 142 648,31 грн., оскільки дані вимоги є похідними від вимоги про витребування майна в задоволенні якої було відмовлено.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивачем не було доведено обставини на, які він посилався як на підставу свого позову, а також, не доведено порушення його прав зі сторони відповідача.

Заявником не надано суду належних та допустимих доказів на спростування обставин викладених в рішенні суду першої інстанції.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров