ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року

м. Харків

Справа 616/539/18

Провадження № 22-ц/818/3842/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Пилипчук Н.П., Колтунової А. І.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко Олена Анатоліївна

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прасолова Ігоря Вадимовича на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 24 квітня 2019 року в складі судді Ульяніч І.В.

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., в якій просить: - визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору міни № 1785 від 02 грудня 2016 року, який зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. від 02.12.2016, індексний номер: 32693152; - визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору міни № 1845 від 14 грудня 2016 року, який зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. від 14.12.2016, індексний номер: 32915610; - визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору міни № 1870 від 20 грудня 2016 року, який зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. від 20.12.2016, індексний номер: 33043856.

В обґрунтування позову з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 зазначає, що він є власником земельних ділянок, які розташовані на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, а саме: земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 , розміром 6,2152 га, земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 , розміром 6,2156 га, та земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_3 , розміром 6,2153 га.

Позивач з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно дізнався що, окрім іншого він є власником ще трьох земельних ділянок, цільове призначення яких для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та які розташовані на території Першої Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, а саме: - земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_4 , розміром 0,0405 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 ; - земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_6 , розміром 0, 0305 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 ; - земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_7 , розміром 0, 0305 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 .

Отже, предметом позову є визнання недійсними та скасування реєстрації договорів міни земельних ділянок, які укладені між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , зареєстровані приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.: договір міни № 1870 від 20.12.2016; договір міни № 1785 від 02.12.2016; договір міни № 1845 від 14.12.2016.

Позивач вказує, що вищевказані договори міни земельних ділянок є недійсними, оскільки їх зміст суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.

Представник позивача - адвокат Прасолов І.В. в уточненій позовній заяві зазначає, що законодавець передбачив декілька підстав отримання у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, зокрема як земельний пай при приватизації сільськогосподарських підприємств для ведення товарного сільськогосподарського виробництва або як землі для ведення сільського господарства. Законодавець не закріпив у ЗК України чи інших законах України порядок міни земельних часток (паїв) в інших випадках. Обміняними можуть бути земельні ділянки за схемою «пай на пай» та лише у випадку, передбаченому статтею 14 Закону № 899- IV Пунктом 15 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин від 02.11.2016) передбачено, що до набрання чинності законами про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2018 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Відповідно до п.1 та п.2 всіх трьох оскаржуваних договорів цільове призначення земельних ділянок, які були предметом обміну - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до п.1 Договору міни № 1785 від 02.12.2016 відповідач передає позивачу, а позивач приймає земельну ділянку площею 0,0405 га. Відповідно до п.2 даного Договору позивач передає відповідачу, а відповідач приймає земельну ділянку площею 6,2152 га.

Відповідно до п.1 Договору міни № 1845 від 14.12.2016 відповідач передає позивачу, а позивач приймає земельну ділянку площею 0,0305 га. Відповідно до п.2 даного Договору позивач передає відповідачу, а відповідач приймає земельну ділянку площею 6,2153 га.

Відповідно до п.1 даного Договору міни № 1870 від 20.12.2016 відповідач передає позивачу, а позивач приймає земельну ділянку площею 0,0305 га. Відповідно до п.2 даного Договору позивач передає відповідачу, а відповідач приймає земельну ділянку площею 6, 2156 га. Згідно п.3 даного Договору, сторони домовились, що обмін зазначеного нерухомого майна здійснюється з доплатою 70 000 грн, які представник позивача отримав для свого довірителя від відповідача ще до підписання цього договору.

Тобто, обмін земельними ділянками, які є предметом оспорюваного договору міни відбувся не за схемою «пай на пай», за якою кожна із сторін договору відчужує на користь один одного свій пай та отримує взамін пай другої сторони, так як розмір земельних ділянок, які передавав позивач був значно більшим за розмір, земельних ділянок, які передавав відповідач.

Таким чином, спірні правочини укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також з порушенням вимог ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток, що в силу положень закону є підставою для визнання їх недійсними.

Представником відповідача - адвокатом Шерстюк Р.В. подано відзив на уточнену позовну заяву в якій зазначено, що він не погоджується з позицією представника позивача, оскільки зазначені в уточненій позовній заяві представником позивача нормативно-правові акти стосуються обставин обміну земельних ділянок власниками земельних часток (паїв). По даній справі був здійснений обмін вже виділених земельних ділянок, права власності на які підтверджувалися державними актами. Зазначає, що 20 травня 2011 року ОСОБА_1 , який є позивачем по справі, по договору позики отримав від ОСОБА_3 кошти у розмірі 85000 грн. Також 10 грудня 2011 року позивач, по договору позики, отримав від відповідача кошти у розмірі 120000 грн. Крім того, 17 квітня 2012 року позивач, по договору позики, отримав від ОСОБА_3 кошти у розмірі 124 050 грн.

10 грудня 2011 року позивач склав заповіт, яким зробив розпорядження та заповів на випадок своєї смерті ОСОБА_3 належну йому земельну ділянку, площею 6,2152 га, що належала останньому на підставі державного акта серії НОМЕР_8 на право приватної власності на землю, та земельну ділянку, площею 6,2156 га, що належала йому на підставі державного акта серії НОМЕР_9 на право приватної власності на землю. 14 квітня 2012 року ОСОБА_1 склав заповіт, яким зробив розпорядження та заповів на випадок своєї смерті ОСОБА_3 належну йому на підставі державного акту серії НОМЕР_10 на право приватної власності на землю земельну ділянку, площею 6,2153 га.

20 травня 2011 року позивач надав нотаріально завірену державним нотаріусом Великобурлуцького державної нотаріальної контори Харківської області Марченко Н.І. довіреність на ім`я ОСОБА_3 на відчуження та управління, а також вчинення для нього та/чи у його інтересах будь-яких дій, щодо належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, визнаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд.

Разом з довіреністю та заповітом позивач передав ОСОБА_3 оригінали правовстановлюючих документів на земельні ділянки, а саме: державний акт серії НОМЕР_8 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 6,2152 га; державний акт серії НОМЕР_9 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 6,2156 га та державний акт серії НОМЕР_10 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 6,2153 га. У жовтні-листопаді 2016 року позивач особисто доручив ОСОБА_3 , на підставі наданої раніше довіреності, укласти договори міни належних йому земельних ділянок, площею 6,2152 га, що належала йому на підставі державного акта серії НОМЕР_8 на право приватної власності на землю, площею 6,2156 га, що належала йому на підставі державного акту серії НОМЕР_9 на право приватної власності на землю, та площею 6,2153 га, що належала йому на підставі державного акта серії НОМЕР_10 на право приватної власності на землю, на земельні ділянки, які належали відповідачу ОСОБА_2 , кадастровий номер НОМЕР_6 , кадастровий номер НОМЕР_7 , кадастровий номер НОМЕР_4 .

Представник відповідача зазначає, що під час укладання договорів міни від 02 грудня 2016 року, оскільки площі земельних ділянок були різними, сторонами договору була визначена доплата у розмірі 70000 грн, які представник отримав для свого довірителя ще до підписання цього договору.

Під час укладання договорів міни від 14 грудня 2016 року, так як площі земельних ділянок були різними, сторонами договору була визначена доплата у розмірі 25000 грн, які представник отримав до підписання цього договору для свого довірителя.

Під час укладання договорів міни від 20 грудня 2016 року, так як площі земельних ділянок були різними, сторонами договору була визначена доплата у розмірі 15000 грн, які представник отримав ще до підписання цього договору для свого довірителя.

Вищезазначені суми доплат, за згодою позивача, залишились у розпорядженні ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за борговими розписками.

Крім того, на виконання доручення позивача, на підставі виданої довіреності ОСОБА_3 з 2012 року отримував належну позивачу оплату за орендовані СФГ «ЛАН» земельні ділянки в рахунок погашення заборгованості за борговими розписками.

Не погоджуючись з позицією представника позивача зазначив, що законодавець розмежував такі поняття як «земельна ділянка» та «земельна частка (пай)», і у прикінцевих положеннях чітко визначив, що забороняється купівля-продаж або іншим способом відчуження, крім обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.

Таким чином, позивач своїми діям визначив свої дійсні наміри з відчуження та управління належними йому земельними ділянками шляхом їх обміну, що підтверджується вищезазначеними документами. Вважає, що поданий позов є безпідставним та поданий з метою вчинення шахрайських дій позивача по введенню суд в оману та злочинному заволодінню коштами, що належать іншим особам. За викладених обставин просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. на адресу суду надала письмові пояснення в яких зазначила, що 02 грудня 2016 року за реєстровим № 1784, 14 грудня 2016 року за реєстровим № 1845 та 20 грудня 2016 року за реєстровим № 1870, нею, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, були посвідченні договори міни земельних ділянок.

Для посвідчення вказаних договорів їй були надані оригінали правовстановлюючих документів, а саме: - державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_9 , виданого 08 квітня 2008 року Великобурлуцьким районним відділом земельних ресурсів, витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яке зареєстровано державним реєстратором Гасан М.Г., Реєстраційна служба Великобурлуцького районного управління юстиції Харківської області, 10 жовтня 2014 року за номером запису про право власності: 7329797; - державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_10 , виданого 29 вересня 2003 року Великобурлуцькою районною державною адміністрацією Харківської області, витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яке зареєстровано державним реєстратором Гасан М.Г., Реєстраційна служба Великобурлуцького районного управління юстиції Харківської області, 10 жовтня 2014 року за номером запису про право власності: 7340973 та державний акт на право власності на земельну ділянку, серія НОМЕР_8 , виданого 29 вересня 2003 року Великобурлуцькою районною державною адміністрацією Харківської області, витяг з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яке зареєстровано державним реєстратором Гасан М.Г., Реєстраційна служба Великобурлуцького районного управління юстиції Харківської області, 10 жовтня 2014 року за номером запису про право власності: 7325787.

Також була надана довіреність, посвідчена Марченко Н.І., державним нотаріусом Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області 20 травня 2011 року за реєстровим № 1127 від мені ОСОБА_1 на розпорядження нерухомим майном, з чого б воно не складалося і де б знаходилось. Дійсність вказаної довіреності підтверджується повними витягами з Єдиного реєстру довіреностей, отриманих перед вчиненням оскаржуваних правочинів.

Згідно з Інформаціями з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (про податкові застави) отриманих в день проведення правочину, були відсутні будь які заборони щодо земельних ділянок.

Також, сторонами були надані усі інші необхідні документи. Жодних підстав для відмови у вчинені вказаних правочинів не було.

Приватний нотаріус Самощенко О.А. зазначила, що при посвідчені договорів міни не було допущено порушень діючого законодавства України, а тому позов не підлягає до задоволення.

В судовому засіданні позивач та представники позивача - адвокат Прасолов І.В., який діє на підставі довіреності від 28 лютого 2018 року, а також адвокат Шевченко О.С., яка діє на підставі ордеру серія ХВ № 1809015 заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в уточненій позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні відмовився від давання особистих показань або пояснень, керуючись ст.63 Конституції України, про що надав відповідну заяву (т.1 а.с.13).

Представники відповідача - адвокат Михайлов О.В., який діє на підставі ордеру серії ХВ № 79131 від 15.01.2019 та адвокат Шерстюк Р.В., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 01 листопада 2018 року в судових засіданнях зазначили, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просили відмовити у задоволені позову на підставі викладених у відзиві обставин.

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. в судове засідання не з`явилась, просила справу розглядати за її відсутності (т.1 а.с.75).

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 24 квітня 2019 у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. про визнання договорів міни недійсними та скасування державної реєстрації відмовлено.

04 червня 2019 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Прасоловим І.В. на зазначене судове рішення подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що спірні договори укладено в період дії заборони на відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також з порушенням вимог ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власника земельних часток, що в силу положень закону є підставою для визнання їх недійсними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - Шерстюк Р.В. просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай)

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 на підставі державного акта серія НОМЕР_8 від 29 вересня 2003 року, виданого на підставі розпорядження Великобурлуцької районної державної адміністрації від 28 лютого 2003 року № 50 належала земельна ділянка, розміром 6,2152 га, яка розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_1 (а.с.12).

Також, позивачу на підставі державного акта серія НОМЕР_9 від 08 квітня 2008 року, виданого на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВКВ № 067915 від 09 листопада 2007 року, зареєстровано в реєстрі за № 3464, належала земельна ділянка, розміром 6,2156 га, яка розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_2 (а.с.11).

Крім того, ОСОБА_1 на підставі державного акта серія НОМЕР_10 від 29 вересня 2003 року, виданого на підставі розпорядження Великобурлуцької районної державної адміністрації від 28 лютого 2003 року № 50 належала земельна ділянка, розміром 6,2153 га, яка розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_3 (а.с.10).

20 травня 2011 року ОСОБА_1 видав довіреність, якою серед іншого уповноважив ОСОБА_3 повноваженнями на відчуження та управління, а також вчинення для нього та/чи у його інтересах будь- яких дій, щодо належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, визнаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд. Вказана довіреність була посвідчена державним нотаріусом Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області Марченко Н.І. 20 травня 2011 р. за реєстровим № 1127 (т.1 а.с.99-101).

Відтак, позивач ОСОБА_1 видав довіреність на ОСОБА_3 з наданням останньому кола повноважень відносно своєї власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 відкликав довіреність або оскаржував її дійсність у встановленому законом порядку.

02 грудня 2016 року між ОСОБА_2 , з однієї сторони та ОСОБА_6 , з другої було укладено договір міни, відповідно до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_6 , розміром 0,0305 га, яка розташована на території Першої Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, а ОСОБА_1 в свою чергу передав ОСОБА_2 земельну ділянку, розміром 6,2156 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , що розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області. Договір міни від 02 грудня 2016 року було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. та зареєстровано в реєстрі за номером 1785. Згідно п.3 договору міни обмін зазначеного нерухомого майна здійснюється з доплатою у сумі 70000 грн, які представник ОСОБА_1 отримав для свого довірителя від ОСОБА_2 ще до підписання договору, в порядку, передбаченому чинним законодавством України (т.1 а.с.105-107).

Також, 14 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено договір міни, відповідно до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_7 , розміром 0,0305 га, яка розташована на території Першої Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, а ОСОБА_1 в свою чергу передав ОСОБА_2 земельну ділянку розміром 6,2153 га, кадастровий номер НОМЕР_3 , що розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області. Договір міни від 14 грудня 2016 року було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. та зареєстровано в реєстрі за номером 1845. Згідно п.3 договору міни обмін зазначеного нерухомого майна здійснюється з доплатою у сумі 25000 грн, які представник ОСОБА_1 отримав для свого довірителя від ОСОБА_2 ще до підписання договору, в порядку, передбаченому чинним законодавством України (т.1 а.с.109-112).

Крім того, між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 20 грудня 2016 року було укладено договір міни, відповідно до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_4 , розміром 0,0405 га, яка розташована на території Першої Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, а ОСОБА_1 в свою чергу передав ОСОБА_2 земельну ділянку, розміром 6,2152 га, кадастровий номер НОМЕР_1 , що розташована на території Гнилицької сільської ради Великобурлуцького району Харківської області. Договір міни від 20 грудня 2016 року було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. та зареєстровано в реєстрі за номером 1870. Згідно п.3 договору міни обмін зазначеного нерухомого майна здійснюється з доплатою у сумі 15000 грн, які представник ОСОБА_1 отримав для свого довірителя від ОСОБА_2 ще до підписання договору, в порядку, передбаченому чинним законодавством України (т.1 а.с.113-116).

Отже, під час укладання вищевказаних договорів міни, сторонами договорів була визначена доплата у розмірі 70000 грн, 25000 грн та 15000 грн, які представник за довіреністю ОСОБА_3 отримав для свого довірителя, тобто для позивача ОСОБА_1 ще до підписання цього договору.

Зазначене узгоджується з показами ОСОБА_3 , який будучи допитаний в судовому засіданні в якості свідка зазначив, що дійсно позивач видав на його ім`я довіреність, якою уповноважив його серед іншого укладати правочини щодо належних ОСОБА_1 земельних ділянок, а саме: на укладення договорів міни, крім того віддав йому державні акти на зазначені ділянки, оскільки позивач винен був йому грошові кошти за договором позики від 20.05.2011 у розмірі 85 000 грн , за договором позики від 10.12.2011 у розмірі 102 000 грн та за договором позики від 17.04.2012 у розмірі 124 050 грн Свідок зазначив, що ОСОБА_1 за договорами міни отримав доплату і саме отримання грошових коштів та повернення боргу було на меті позивача.

Покази свідка ОСОБА_3 підтверджуються також борговими розписками, які містяться в матеріалах справи, а саме: розпискою від 20.05.2011, відповідно до якої ОСОБА_3 надав у позику ОСОБА_1 85 000 грн (т.1 а.с.94), розпискою від 10.12.2011, відповідно до якої ОСОБА_3 надав за договором позики ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 102 000 грн (т.1 а.с.95) та розпискою від 17.04.2012, відповідно до якої ОСОБА_3 надав у позику ОСОБА_1 124 050 грн (т.1 а.с.96).

Позивач ОСОБА_1 щодо викладених у відзиві обставин справи та показів ОСОБА_3 жодних пояснень в судовому засіданні не надав.

Спірні земельні ділянки на час укладення договорів міни мали сформований кадастровий номер та державну реєстрацію.

За змістом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 121721800, сформованої 24.04.2018, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214) площею 0,0405 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 , за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Гнилицької Першої сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, на підставі договору міни № 1870 від 20.12.2016 перейшла у власність ОСОБА_1 Договір міни № 1870 від 20.12.2016 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.

Державну реєстрацію права власності (реєстрація переходу прав власності) на підставі спірного договору було проведено та внесено відомості до Реєстру 20.12.2016 реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., індексний номер рішення: 33043856.

Земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214) площею 0,0305 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 , за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Гнилицької Першої сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, на підставі договору міни № 1785 від 02.12.2016 перейшла у власність ОСОБА_1 Договір міни № 1785 від 02.12.2016 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.

Державну реєстрацію права власності (реєстрація переходу прав власності) на підставі спірного договору було проведено та внесено відомості до Реєстру 02.12.2016 реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., індексний номер рішення: 32693152.

Земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_7 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214) площею 0,0305 га, яка утворилася шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 , за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Гнилицької Першої сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, на підставі договору міни № 1845 від 14.12.2016 перейшла у власність ОСОБА_1 Договір міни № 1845 від 14.12.2016 посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.

Державну реєстрацію права власності (реєстрація переходу прав власності) на підставі спірного договору було проведено та внесено відомості до Реєстру 14.12.2016 реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., індексний номер рішення: 32915610 (т.1 а.с.13-18).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 надав ОСОБА_3 довіреність, якою серед іншого уповноважив ОСОБА_3 повноваженнями на відчуження та управління, а також вчинення для нього та/чи у його інтересах будь- яких дій, щодо належного йому на праві приватної власності нерухомого майна, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, визнаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд. Крім того, ОСОБА_1 було передано ОСОБА_3 оригінали державних актів спірних земельних ділянок. Даний факт не заперечується сторонами справи.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з тих обставин, що підстав для визнання правочину недійсним не вбачається, оскільки укладання договору міни щодо земельних ділянок не суперечить вимогам чинного законодавства та відповідає волевиявленню сторін договору. Оскільки інші позовні вимоги ОСОБА_1 щодо скасування державної реєстрацій договорів міни є похідними від основної вимоги - визнання договору міни земельної ділянки недійсними, а тому вони є такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю (частина перша статті 41 Конституції України). Близький за змістом припис передбачає частина перша статті 317 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13 Конституції України).

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України).

Земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).

Тобто, власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до підпункту «а» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі їх придбання за договором міни.

Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2018 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Згідно із Законом України «Про внесення зміни до розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України» від 7 грудня 2017 року № 2236-VIIIзаборона відчуження до 1 січня 2019 року.

Отже, заборона відчуження, встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, і яка діяла до 1 січня 2019 року, передбачає винятки, а саме :

- можливість вилучення (викупу) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності для суспільних потреб;

- можливість передання земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв) у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб;

- можливість зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України).

Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод (частина перша статті 131 ЗК України). Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог ЗК України (частина друга вказаної статті).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України).

За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша-третя статті 715 ЦК України).

Частина перша статті 14 Закону № 899-IV встановлює один з випадків, коли можливий обмін земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, тоді як абзац одинадцятий частини першої статті 5 цього Закону у редакції, чинній на час укладення договору міни, передбачав повноваження сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

По-перше, стаття 14 Закону № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

По-друге, заборона відчуження, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

По-третє, наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV у редакції, чинній на час укладення договору міни, повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку, не виключала можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).

Частина перша статті 14 цього Закону визначає один з випадків можливого обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а не регулює обмін земельними частками (паями), права на які підтверджені сертифікатом, і розподіленими та визначеними у натурі земельними ділянками, які ще не зареєстровані за власниками земельних часток (паїв).

Підпункт «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору міни, гарантував можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.

Частина перша статті 14 Закону № 899-IV не обмежувала випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначала одну з можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Частина третя статті 715 ЦК України передбачає можливість встановлення у договорі міни доплати.

Висновки Верховного Суду України стосовно можливості обміну земельних ділянок сільськогосподарського призначення лише «за схемою пай на пай», на який посилається позивач в обґрунтування позову стосувався припису підпункту «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, що була чинною до 1 січня 2019 року.

Встановлена пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у редакції, чинній до 1 січня 2019 року, передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, а не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай).

Стаття 14 Закону № 899-IV не забороняє можливість обміну земельними ділянками, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в інших випадках, ніж той, який визначений у частині першій цієї статті, як і не забороняє можливість обміну іншими, ніж призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельними ділянками сільськогосподарського призначення.

Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 1 січня 2019 року, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Наявність у сільських, селищних, міських рад і районних державних адміністрацій передбаченого в абзаці одинадцятому частини першої статті 5 Закону № 899-IV повноваження оформляти матеріали обміну земельними частками (паями), проведеного за бажанням їх власників до моменту видачі державних актів на право власності на земельну ділянку (з 1 січня 2019 року до моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку), не виключає можливість обміну згідно з чинним законодавством земельними ділянками, на які вже були видані державні акти на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв).

Рішення ЄСПЛ від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення безвідносно до приписів нормативних актів України.

Дані висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі №227/1506/18.

Посилання позивача щодо передачі відповідачу значно більших за розміром земельних ділянок не є підставою для визнання правочинів недійсними.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Доказів що укладання такого правочину не відповідало внутрішній волі ОСОБА_1 позивачем не надано.

Вимогами чинного законодавства на час укладання спірних договорів міни не було встановлено заборону укладення договору міни земельних ділянок, що перебувають у приватній власності, які не співмірні за розміром.

За таких обставин підстав для визнання недійсним договору міни не вбачається.

Згідно з частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно і всебічно з`ясовано обставини справи, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України надана правильна правова оцінка доказам по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України є законним і обґрунтованим, і доводами апеляційної скарги не спростовується, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Прасолова Ігоря Вадимовича залишити без задоволення.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : Н.П. Пилипчук

А.І. Колтунова