Справа № 466/2516/18 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/1701/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 14.09.2010 року перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 22.08.2016 року. За час подружнього життя у них народилась дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу проживає разом з нею. З часу розлучення, батько дитини повністю ухилився від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, не бере участі у її вихованні, не цікавиться її здоров`ям, навчанням, не допомагає матеріально. Протягом 2016 року неодноразово вчиняв сварки і скандали побутового характеру в присутності дитини, з приводу чого вона зверталась в правоохоронні органи та відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за дрібне хуліганство та насильство в сім`ї. Стверджує, що внаслідок агресивної поведінки відповідача у дочки виникли різного роду страхи та фобії щодо життя в сім`ї, зокрема щодо ролі у ньому батька. Викладені обставини, на думку позивача, в силу ст. 164 СК України є підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо їх дочки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 11 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначає, що протягом усього часу окремого проживання з відповідачем, він жодного разу не відвідував доньку без скандалу, крику та погроз, донькою зовсім не цікавиться, жодним чином з нею не контактує. Вказує, що внаслідок агресивної поведінки відповідача у дочки виникли різного роду страхи та фобії щодо життя в сім`ї, зокрема щодо ролі у ньому батька. Стверджує, що суд безпідставно не врахував висновок психолога, який зазначив, що батько дитини негативно впливає на дитину, оскільки саме він вчиняє сварки та скандали при дитині, внаслідок чого донька негативно реагує при згадуванні про батька. Звертає увагу на те, що згідно п.16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти; постійними протизаконними діями тероризує сім`ю та залякує дитину. Вказує, що оскаржуване рішення суду не відповідає інтересам дитини, оскільки батько свідомо нехтує своїми обов`язками, дитина проживає з матір`ю, яка повністю забезпечує їй гармонійний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, відповідач байдуже ставиться до своїх батьківських обов`язків та до самої дитини. Також апелянт звертає увагу на те, що орган опіки і піклування не був присутнім в судовому засіданні, хоча такий обов`язок прямо передбачений ст. 19 СК України. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , батьківських прав щодо дочки, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини є винятковим заходом впливу, який повинен застосовуватися лише у випадку, коли виправлення батька є неможливим та існує така необхідність з врахуванням інтересів дитини, батько дитини не ухиляється злісно від виконання своїх обов`язків, позивачем не надано доказів того, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Стаття 166 СК України передбачає, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 14.09.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб в Шевченківському відділі РАЦС ЛМУЮ, актовий запис №389. За час подружнього життя у них народилась дочка: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 03.09.2012 року, актовий запис №29, в якому батьком записаний - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_1 .

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 22.08.2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який був зареєстрований 14 вересня 2010 року Шевченківським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №389. Після розірвання шлюбу визначено прізвище дружині ОСОБА_1 .

Матеріалами справи стверджується та не заперечується сторонами, що тривалий час дитина проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до розпорядження голови Яворівської райдержадміністрації №581/6-16 від 22.08.16 року «Про встановлення порядку побачень з малолітньою дитиною» встановлено ОСОБА_3 наступний порядок побачень з його малолітньою дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : перша, третя суботи місяця з 11.00 год. до 19.00 год. та друга, четверта неділі місяця з 11.00 год. до 19.00 год.

Крім того, вказаним розпорядженням зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у спілкуванні ОСОБА_3 з його малолітньою дитиною ОСОБА_4 у її вихованні.

Як вбачається з листа Служби у справах дітей від 17.11.2016 року № 962, за зверненням ОСОБА_3 , з ОСОБА_1 проводилась профілактична бесіда щодо невиконання розпорядження Яворівської райдержадміністрації про встановлення порядку побачень батька з дитиною та зобов`язання не чинити перешкод у цьому.

Вищенаведене спростовує твердження позивачки про те, що батько дитини після розірвання шлюбу не цікавиться нею, усунувся від виконання батьківських обов`язків по її вихованню.

Неможливість ОСОБА_3 в повній мірі виконувати батьківські обов`язки викликана в певній мірі неприязними відносинами, які склалися між батьками.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції підставо врахував висновок Яворівської районної державної адміністрації від 01.10.2018 року, з якого вбачається, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є недоцільним та передчасним.

У висновку зазначено, що ОСОБА_3 категорично заперечив щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньки, ОСОБА_4 , яку він дуже любить і бажає приймати участь у її житті та вихованні. ОСОБА_3 хоче зустрічатися з донькою та звертався з цього приводу до органу опіки і піклування, яким йому було визначено графік побачень з дитиною, однак ОСОБА_1 перешкоджає у зустрічах з дитиною, у зв`язку з чим змушений був звертатись в правоохоронні органи. Також ОСОБА_3 пояснив, що бажає допомагати матеріально, проте ОСОБА_1 не приймає від нього будь-якої матеріальної допомоги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, давши належну оцінку доказам, наданим сторонами, дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що для застосування такої підстави для позбавлення батьківських прав, як ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка передбачена п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, необхідним є встановлення винної поведінки матері (батька), свідомого нехтування нею (ним) своїми обов`язками.

Водночас наявність вказаних обставин позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, належними та допустимими доказами не доведено, а надані ОСОБА_1 докази не є беззаперечними доказами небажання батька піклуватись про свою дочку та брати участь у її вихованні.

З пояснень ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідач від виконання своїх батьківських обов`язків не ухиляється, намагався зустрітися та поспілкуватися з донькою, проте позивачка перешкоджала у їх зустрічах.

А відтак, встановивши відсутність винної поведінки відповідача, відсутність доказів на підтвердження свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, яка повинна виховуватися і матір`ю, і батьком, суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному рішенні про передчасність застосування до батька дитини такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, про недоцільність його застосування щодо ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано те, що відповідачпритягався до відповідальності за ст.173-2 КУпАП та за ст. 173 КУпАП,не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки не свідчать про протиправну поведінку ОСОБА_3 відносно малолітньої дочки, а лише про те, що між колишнім подружжям існують особисті неприязні відносини.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14.11.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.