Справа № 541/2578/18
Номер провадження 2/541/229/2019
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 серпня 2019 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області

у складі: головуючого судді - Городівського О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Пащенко М.В.

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

представника позивачів - адвоката Ковердяєвої Л.В.

відповідача ОСОБА_5

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення земельного сервітуту,

установив:

22 червня 2018 року позивачі звернулись до Миргородського міськрайонного суду з вищевказаним позовом. На обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що ОСОБА_5 є власником земельної ділянки з кадастровим № :50:003:0245 площею 0.0119 га, яка з моменту спорудження багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , була головним проходом та проїздом громадян до своїх квартир та будівель.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 власниками квартир № 5, № 6 , № 7 розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , доступ до яких, з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку кадастровим № :50:003:0245 , яка належить відповідачці. Проте, вона починаючи з 2017 року обмежує громадянам прохід через зазначену земельну ділянку. Робить усілякі перешкоди, загородила прохід дерев`яними підносами та заборонила проходити.

27 серпня 2018 року позивачі вказують, що на адресу Миргородської міської ради Полтавської області було направлено звернення, у якому просили допомогти у вирішенні даного питання, щодо спірного проходу по земельній ділянці та зобов`язати громадянку ОСОБА_5 (відповідача) підготувати документи про накладення на вище вказану земельну ділянку сервітуту на право спільного проходу.

30 серпня 2018 року уповноваженими представниками міської ради у присутності позивачів та відповідача здійснено огляд земельної ділянки на місцевості.

Листом від 03.09.2018 р. Миргородська міська рада Полтавської області зазначила, що керуючись ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають право втручатися у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою. Проте, зважаючи на бажання співвласників будинку користуватись проходом по приватизованій земельній ділянці, рекомендували врегулювати питання проходу до квартир позивачів власницею земельної ділянки гр. ОСОБА_5 з дотриманням правил добросусідства, в тому числі укладанням договору сервітуту.

Позивачі неодноразово зверталися усно до Відповідача з проханням надати їм та їхнім сім`ям доступ до будинку на що отримували відмову.

З метою вирішення даної проблеми позивачі 18 жовтня 2018 року надіслали лист відповідачу з пропозицією укласти земельний сервітут. Відповідачем зазначена пропозиція залишилась без реагування.

Оскільки належні позивачам квартири та земельні ділянки оточені з усіх сторін земельними ділянками інших власників, тому вони не можуть задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права обмеженого користування майном відповідача, частиною належної їй земельної ділянки.

З урахуванням місця розташування квартир позивачів та їх земельних ділянок, доступ до багатоквартирного будинку позивачів з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача. Тому посилаючись на положення 401 Цивільного кодексу України, частину першу статті 98 Земельного кодексу України наполягали на задоволенні їх позовних вимог, шляхом ухвалення рішення про встановлення на користь позивачів земельного сервітуту, який полягає у праві проходу та проїзду на велосипеді, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :50:003:0245 на площу розміром 0,00111 га (11.0564 метрів квадратних), розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 .

У встановлений судом строк, відповідач, ОСОБА_5 скориставшись своїм процесуальним правом, подала відзив, в якому заперечила позовні вимоги. У відзиві вказала, що вона дійсно є власником земельної ділянки площею 119 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер :50:003:0245 . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Будинок по АДРЕСА_1 є багатоквартирним. Кожен із співвласників квартир, має, відповідно, земельну ділянку, яка використовується для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Кожна земельна ділянка має вихід на землі міської ради (прохід), що розташований паралельно до вул. Гоголя в м. Миргороді, що на кадастровому плані позначено літерами від «В» до «Г», точки 4,5. Даний прохід використовується всіма сусідами і відповідачкою також для проходу та проїзду до своїх квартир та земельних ділянок.

Відповідно до статті 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Земельний сервітут здійснюється способом найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 роз`яснено, що під час розгляду справ про встановлення сервітутів необхідність враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

На переконання відповідачки, кожен з позивачів мають можливість задовольнити ефективність використання своєї земельної ділянки без проходу через належну їй земельну ділянку. Доказів чи посилання на докази стороннього позивачами не надано.

Дійсно, раніше, коли вся земля була комунальною, належала Миргородській міській раді, позивачі проходили попід вікнами суміжних квартир і виходили безпосередньо на вулицю Гоголя м. Миргорода. На даний час майже всі земельні ділянки приватизовані, перебувають у приватній власності. Прохід (проїзд на велосипеді) під вікнами квартири створює їй незручності, це є втручанням в її особисте життя. А тому задоволення позову та встановлення такого земельного сервітуту буде порушувати її право власності, право конфіденційності та приватності.

Крім того, відповідач зазначає, що її земельна ділянка межує з земельною ділянкою власників квартири АДРЕСА_6 , раніше власником був ОСОБА_6 , на даний час ОСОБА_7 , що підтверджується кадастровим планом, землі від «А» до «Г». Тобто її земельна ділянка не виходить на землі Миргородської міської ради, що є землями загального користування, в місці де позивачі бажають мати прохід. На кадастровому плані це точки від 2 до 7; 3 і 6.

Позивачі 11.01.2019 надали до суду відповідь на відзив в якому вказали, що відповідач повідомляє недостовірну інформацію про приватизацію позивачами земельних ділянок. Так як лише позивачі Кордюмови приватизували земельну ділянку біля будинку.

Крім того позивачі, які є власниками квартир № 5 № 6 та № 7 розташованих за адресою АДРЕСА_1 мають доступ до дороги загального користування виключно через земельну ділянку відповідача, та проходили так протягом 50 років.

Посилання відповідача на те, що кожна квартира має вихід на землі міської ради , що розташований паралельно до вул. Гоголя в м. Миргород та посилання в даному випадку на публічну кадастрову карту не відповідає вимогам ст. 79 ЦПК України, щодо достатності доказів, адже на підставі таких даних не можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідачу достеменно відомо, що земельні ділянки по яким вона пропонує проходити позивачам, також належать на праві приватної власності іншим людям, крім того вони ніяким чином не відносяться до багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 . Запропонований відповідачкою прохід до вул. Гоголя також проходить по приватизованій земельній ділянці, що належить громадянці ОСОБА_7 , яка також при приватизації не укладала договору сервітуту з позивачами. Окрім того час який необхідно на прохід, який пропонує відповідачка відрізняється в рази від проходу, яким користувались позивачі протягом 50 років, він не обладнаний освітленням, покриттям та перебуває в занедбаному стані.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 листопада 2018 року відкрито провадження у справі та призначено проведення першого судового засідання (а.с.56).

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представник - адвокат Ковердяєва Л.В., вимоги позовної заяви підтримали та прохали задовольнити з підстав, вказаних у позові.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні у задоволенні позову прохала відмовити з підстав вказаних у відзиві.

Заслухавши пояснення позивачів та їх представника, відповідача, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується копією відповідного свідоцтва від 27.09.2004 року. Розмір частки кожного з них складає 1/2 (а.с.37). Право власності на дане нерухоме майно зареєстровано в ДКП «Миргородтехінвентаризація» за кожним із них (а.с.38).

Позивач ОСОБА_4 є одним із співвласників квартири АДРЕСА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності (а.с.35). Розмір її частки у даному майні складає 1/3. Право власності на дане майно зареєстровано в ДКП «Миргородтехінвентаризація» (а.с.36).

Позивач ОСОБА_3 є наймачем житлового приміщення - квартири АДРЕСА_8 (а.с.39).

Відповідач ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_9 . Окрім того ОСОБА_5 є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер № :50:003:0245 , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру (а.с.27, зворот).

ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_6 . Окрім того ОСОБА_7 є власником земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер № :50:003:0365 , та земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, кадастровий номер № :50:003:0366 що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру.

Спір між сторонами виник з приводу встановлення на користь позивачів особистого земельного сервітуту, який полягає у праві проходу та проїзду на велосипеді по належній ОСОБА_5 земельній ділянці.

В ході судового розгляду сторонами визнається, що частина земельної ділянки з кадастровим № :50:003:0245 щодо якої позивачі бажають встановити земельний сервітут, на кадастровому план даної земельної ділянки позначені цифрами 2,3,6,7 (а.с.88). Вказана частина земельної ділянки є складовою проходу, що використовувався позивачами для доступу до вулиці загального користування, а саме вулиці Гоголя.

Сторонами визнається, що доступ позивачів до вулиці Гоголя можливий і через інший наявний проїзд, котрий не перетинає земельної ділянки, належної ОСОБА_5 проте проходить через земельну ділянку з кадастровим номером :50:003:0366 належну ОСОБА_7 .

З пояснень позивачів вбачається що альтернативний проїзд має більшу відстань, що в силу похилого віку створює для них додаткові перешкоди в користуванні належним їм майном.

З пояснень відповідача ОСОБА_5 вбачається, що нею, для доступу до вулиці Гоголя використовується альтернативний проїзд, котрий не проходить через її земельну ділянку.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оцінивши доводи сторін та докази долучені до справи, суд вважає, що обраний позивачами спосіб захисту своїх прав не є належним та ефективним, а заявлені вимоги не ґрунтуються на законі.

Зміст земельного сервітуту та порядок його встановлення передбачено положеннями глави 16 Земельного кодексу України.

Так згідно з положеннями ч.1 ст. 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Окрім того положеннями ч.ч.3-4 ст. 98 ЗК України, передбачено що встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею а його здійснення визначається у спосіб, найменш обтяжливий для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Однією з основних ознак сервітуту, який підлягає встановленню за рішенням суду, є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів при використанні свого майна неможливе без встановлення сервітуту.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 22 травня 2019 року у справі № 348/1992/16-ц.

Обраний позивачами спосіб захисту порушених прав не є ефективним з огляду на те, що встановлення такого земельного сервітуту не сприятиме позивачам в усуненні перешкод по доступу до дороги загального користування, оскільки решта такого проходу розміщена на земельній ділянці іншої особи - ОСОБА_7 (з кадастровим номером № :50:003:0365 ), котра в якості відповідача у справі залучена не була.

Позивачами не було доведено тієї обставини, що функціонування їх господарства та задоволення їх потреб перебуває у виключній залежності від проходу через земельну ділянку ОСОБА_5 та неможливе в інший спосіб. Судом встановлена наявність альтернативного проїзду, що забезпечує доступ позивачів до дороги загального користування, котрий взагалі не передбачає будь-якого обмеження прав відповідача, ОСОБА_5 , так як не перетинається із належною їй земельною ділянкою.

В той же час, альтернативний проїзд проходить по територію земельної ділянки з кадастровим номером № :50:003:0366 належної ОСОБА_7 , яка має загальний розмір 0,0045 га.

На переконання суду, найменш обтяжливим обмеженням права власності власників земельних ділянок є встановлення земельного сервітуту саме щодо земельної ділянки з кадастровим номером № :50:003:0366 належної ОСОБА_7 , так як він передбачає обмеження права лише одного власника та щодо земельної ділянки, котра має значно менший розмір в порівнянні із частинами земельних ділянок на яких знаходиться коротший прохід.

Натомість позовні ж вимоги співвласників житлового будинку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та титульного володільця квартири у житловому будинку ОСОБА_3 зверненні лише до ОСОБА_5 , та щодо належної їй земельної ділянки з кадастровим номером :50:003:0245 , а тому суд, з огляду на принцип диспозитивності позбавлений можливості самостійно змінювати предмет спору та відповідачів у справі.

Варто відзначити, що позовна вимога позивачів щодо встановлення саме особистого земельного сервітуту не забезпечить недопущення порушення прав власників квартир при подальшій їх заміні на інших осіб, оскільки даний спосіб захисту права має тимчасовий характер, адже тісно пов`язаний з конкретно визначеною особою.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14.05.2015 № 417-VIII, багатоквартирним будинком - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Житловий будинок в якому проживають сторони має більш ніж три квартири, а тому є багатоквартирним.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку.

Також згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», співвласником багатоквартирного будинку є власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку.

Згідно з ч..ч.3,4 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 42 ЗК України, земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 Земельного кодексу України випливає, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2002 року № 1521 «Про реалізацію Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку».

У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 18 березня 2019 року у справі № 263/68/17.

Таким чином земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1 взагалі не підлягала поділу, а подальша приватизація виділених частин окремими співвласниками суперечить вимогам законодавства.

Варто зазначити, що з встановлених судом обставин, вбачається, що порушення прав позивачів виникло не в результаті протиправних дій відповідача чи іншої фізичної особи, а в результаті неправомірно проведеної приватизації земельної ділянки, що перебувала у спільному користуванні співвласників багатоквартирного будинку, а тому задля відновлення своїх прав належним способом для цього є саме оспорювання рішень уповноважених органів та їх посадових осіб, що стали підставою для виникнення права приватної власності на відповідні земельні ділянки у окремих співвласників багатоквартирного будинку.

У відповідності до положень статті 141 ЦПК України, судові витрати варто залишити за позивачами.

На підставі ст.ст. 42, 88, 98, 99 ЗК України, ст. 391 ЦК України, керуючись ст.ст.2, 12,13,141,258, 259,263,264,364 ЦПК України, суд,-

ухвалив :

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про встановлення земельного сервітуту на користь позивачів у праві проходу та проїзду на велосипеді, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :50:003:0245 на площу розміром 0,00111 га. розташованої за адресою : АДРЕСА_4 яка належить на праві власності ОСОБА_5 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Полтавського апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлений 06.09.2019 року.

Суддя О. А. Городівський