Справа № 342/130/19
Провадження № 22-ц/4808/1243/19
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Бойчука І.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом втрати особою права користування ним та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Гайдичем Р.М. 08 серпня 2019 року, повний текст якого складено 09 серпня 2019 року,

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом втрати особою права користування ним та зняття з реєстраційного обліку, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що є власником будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 з 1995 року на підставі договору дарування від 21.10.1995 року, державна реєстрація права власності якого була здійснена 26.10.1995 року. В даному будинковолодінні зареєстрована і його колишня дружина ОСОБА_2 , шлюб з якою розірвано згідно рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 26.12.2014 року. Відповідачка з 2006 року перебуває на заробітках в Чеській Республіці. Весь тягар утримання будинку він несе самостійно. ОСОБА_2 більше чотирьох років в ньому не проживає, не є членом його сім`ї і її реєстрація в будинку є суто формальною та перешкоджає йому в отриманні субсидії на житлово-комунальні послуги. Ним повідомлено ОСОБА_2 , що з моменту припинення шлюбу вона більше не зможе користуватися його будинком для свого проживання. Вона добровільно забрала свої особисті речі, кухонне приладдя, предмети домашнього вжитку та має постійне зареєстроване місце проживання в м. Прага. Просив усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності житловим будинком шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 та зняття її з реєстраційного обліку за цією адресою (а.с.2-6).

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області суду від 08 серпня 2019 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом втрати особою права користування ним та зняття з реєстраційного обліку відмовлено (а.с.121-125).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апелянт зазначає, що після розірвання шлюбу з відповідачкою він створив нову сім`ю та проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншою жінкою. Судом не взято до уваги, що з ОСОБА_2 вони не являються сім`єю, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, проживають окремо, створили нові сім`ї.

Зазначив що висновок суду щодо відсутності відповідачки за зареєстрованим місцем проживання обумовлений поважними причинами, не відповідає фактичним обставинам справи та не доведений доказами. Проживання ОСОБА_2 за кордоном не є вимушеним, вона працює в м. Прага за трудовим договором, там же постійно проживає, має іншу сім`ю. Такий спосіб життя є добровільним вибором відповідачки і неправильно оцінений судом як перешкода проживати за місцем реєстрації.

Судом однобічно оцінено конфлікти, які виникають між ними, розцінивши їх як перешкоди зі сторони позивача відповідачці щодо користування будинком та не взято до уваги, що остання самовільно виламала замки у дверях та забрала з будинку все спільно нажите майно. До суду із позовом про поділ майна не зверталася.

Також судом не взято до уваги, що ОСОБА_2 працює за трудовим договором за кордоном (що сама підтвердила в адресованих суду заявах), отримує регулярні доходи та з часу розірвання шлюбу мала можливість придбати собі житло. Питання наявності у відповідачки іншого житла в судовому засіданні взагалі не досліджувалося.

Критична оцінка судом актів обстеження господарства позивача, яким доводиться відсутність відповідачки за місцем її реєстрації, голослівна та не ґрунтується на доказах. Суд не врахував, що він позбавлений можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги, хоча отримує мінімальну заробітну плату, не може повноцінно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, як це передбачено ст.319 ЦК України. З цих підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.132-135).

Представником відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 подано заяву про вступ у справу як представника разом із відзивом на апеляційну скаргу. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивачем не спростовано того факту, що влітку 2018 року ним фактично виселено відповідачку з будинку, що підтверджується даними за результатами звернення ОСОБА_2 в органи поліції. Сам позивач підтвердив, що дійсно влітку відповідачку в спірний будинок не допустив. З цієї підстави судом не може бути застосовано правило «шести місяців». Отже, відповідачка не є особою, яка чинить перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження його будинком. Відповідач є колишнім членом сім`ї позивача, припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє її права користування займаним приміщенням. Суд першої інстанції дослідив та зробив законний висновок в межах заявлених доводів та аргументів позивача. Вимога позивача про визнання відповідача особою, яка перешкоджає позивачу користуватися житлом підтвердження не знайшла. Твердження про те, що ОСОБА_2 працює в іншому місті, а тому втратила право на користування спірним житлом, не мають значення для вирішення цього спору. Відповідач знаходиться на роботі поза місцем свого проживання, тому жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім відповідачем й понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Просить судове рішення залишити без зміни.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 не з`явилися. Про день місце та час розгляду справи повідомлений представник відповідачки у спосіб направлення судових повісток рекомендованою поштовою кореспонденцією, яка повернулася на адресу апеляційного суду із відміткою про вручення (25.09.2019р. та 26.09.2019р. направлялися ухвали про відкриття апеляційного провадження із копією апеляційної скарги та судова повістка на 10.10.2019р., які отримані 10.10.2019 року; 12.10.2019р. направлялася судова повістка на 06.11.2019р., яка отримана 17.10.2019). Представником відповідача ОСОБА_3 заявлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю у розгляді іншої справі у Одеському окружному адміністративному суді. Поштова кореспонденція, направлена відповідачці за зареєстрованим місцем проживання, їй не вручена та повернута суду, фактичне місце проживання відповідачка суду не повідомила, як і не повідомила про інші засоби зв`язку із нею, а адреса електронної пошти, яку вона вказала, відкрита на забороненому в Україні інтернет-ресурсі.

Враховуючи, що апеляційне провадження відкрито 10 вересня 2019 року, розгляд справи 10.10.2019 року відкладався у зв`язку з неявкою у судове засідання відповідачки та її представника на 06.11.2019 року, визначений законом строк розгляду справи в апеляційній інстанції закінчується 09.11.2019 року, а представником відповідача не подано клопотання про продовження строку розгляду справи, тому судом визнані причини неявки відповідачки та її представника у судове засідання неповажними і підстави для відкладення розгляду справи поза межами строку розгляду справи відсутні. Враховуючи, що представником відповідачки наданий відзив на апеляційну скаргу, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачки та її представника.

Вислухавши пояснення апелянта, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є частково обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , с АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору дарування від 21.10.1995 року, зареєстрованого в реєстрі за №302 (а.с.10-12). Будинок подарований позивачу його батьком ОСОБА_4 (а.с.13,103-110).

З приводу нумерації будинку, власником якого є позивач, в АДРЕСА_1 , спору між сторонами немає.

Позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.02.1989 року. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 26.12.2014 року, яке набрало законної сили, шлюб розірваний (а.с. 19).

Відповідно до довідки №39 від 11.01.2019 року, виданої виконавчим комітетом Стрільченської сільської ради Городенківського району Івано-Франківської області в будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_1 , 1996 року народження (а.с. 22).

Відповідачка, яка зареєстрована в спірному будинку, перебуває і працевлаштована за межами України, що не заперечується сторонами по справі та періодично приїжджає в Україну і прибуває у місце реєєстраці у будинок АДРЕСА_1 . Останній раз вона перебувала за місцем реєстрації 26 серпня 2018 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з положень ст. 47 Конституції України, ст.ст.9, 150, 156 ЖК України, ст. 3 СК України, ст.ст.383, 405 ЦК України, встановивши, що поважною причиною відсутності відповідачки за вказаною адресою є її знаходження на роботі за межами України і до розірвання шлюбу, і на даний час, неприязні стосунки з позивачем, який перешкоджав відповідачці у користуванні спірним житловим приміщенням, відсутність іншого житла у відповідачки, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 місяців на рік.

Відповідно до положень частини першої статті 316, частини першої статті 317, частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (ч.1 ст.383 ЦК України).

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України)

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

За змістом частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз вказаної статті дає підстави дійти висновку про те, що член сім`ї власника втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності в жилому приміщенні без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №712/9569/17).

За змістом частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Місце проживання - це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України). Кожна особа має право на вільний вибір місця проживання (частина перша статті 33 Конституції України).

Аналогічно норми Житлового кодексу (стаття 71 ЖК Української РСР) встановлюють загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Аналіз статей 405 ЦК України, статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше визначеного законом строку та відсутність поважних причин.

Вичерпного переліку таких поважних причин а ні цивільне, а ні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Отже, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї наймача права користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають строк його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жиле приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положення ст.ст. 317, 319, 386, 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власнику своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 вселилась у належний позивачу будинок, як член його сім`ї - дружина, оскільки сторони проживали однією сім`єю, мають двох синів, а тому відповідач у встановленому законом порядку набула права користування вказаним будинком.

Відповідач, яка зареєстрована в спірному будинку, перебуває і працевлаштована за межами України з 2006 року, що не заперечується її представником.

Шлюб між позивачем і відповідачем розірваний з 20.01.2015 року (з дати набрання законної сили рішенням суду). Після розірвання шлюбу спільно сторони не проживають, спільного господарства не ведуть, спільного бюджету не мають, не заперечують, що не є членами однієї сім`ї.

Отже, відповідач ОСОБА_2 з 20.01.2015 року втратила статус члена сім`ї позивача.

В оцінці наявності поважних причин відсутності відповідачки у спірному житловому приміщенні суд виходить з того, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції неправильно встановлено, що позивач чинить перешкоди у користуванні житлом відповідачу лише на тій підставі, що позивач у позовній заяві зазначив, що повідомив відповідачку про неможливість користуватися його будинком для свого проживання після розірвання шлюбу.

Так, створення перешкод у користуванні житлом це активні дії, спрямовані на недопущення до житлового приміщення, а самі по собі заяви щодо неможливості користування житлом не є такими активними діями.

Із матеріалів перевірки Городенківського відділення поліції за заявою ОСОБА_2 від 26 серпня 2018 року встановлено, що відповідач зверталася до поліції, заявивши про викрадення її особистих речей ОСОБА_2 і надавши пояснення про те, що з позивачем вона протягом п`яти років разом не проживають, будинок належить позивачу на підставі договору дарування, позивач забрав речі, придбані під час їх шлюбу за кошти, які належали їй особисто, з приводу чого виникли претензії до ОСОБА_1 , заперечувала, що вона ламала замок на вхідних дверях будинку, зазначаючи про цілісність замків (а.с.80-85)

Із матеріалів перевірки Городенківського відділення поліції за заявою ОСОБА_1 від 27 серпня 2018 року (днем пізніше від заяви ОСОБА_2 ) встановлено, що позивач звертався до поліції з приводу пошкодження без його згоди відповідачем вхідних дверей у житловий будинок, встановлення іншого замка, ненадання йому ключів, що створило для нього перешкоди у користуванні будинком. Цей факт мав місце 26.08.2018 року. При тому у поясненнях відповідач не заперечувала, що вона змінила замок на вхідних дверях. (а.с. 76-79)

Аналізуючи ці докази, суд дійшов висновку, що відповідач мала доступ до будинку, замінивши на власний розсуд замок на вхідних дверях і нею суду не представлено жодних доказів, які б свідчили про активні дії позивача, спрямовані на створення їй перешкод у користуванні будинком.

Її пояснення також свідчать про те, що у будинку вона не проживає більше одного року, оскільки сама зазначає період близько п`яти років.

Таким чином, даний будинок не є її постійним місцем проживання в розумінні житла. Сам по собі факт прибуття у будинок 26.08.2019 року не дає підстав вважати, що відповідач використовувала будинок як житло для постійного проживання і з цього дня не підлягає обчисленню строк відсутності колишнього члена сім`ї у житлі.

Враховуючи, що жодних доказів про періоди свого проживання у будинку відповідач не надала, цей строк слід обчислювати з часу набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу між сторонами, оскільки це не суперечить поясненням сторін, зокрема і поясненням відповідача органу поліції .

Крім того, відповідач не надала і жодних доказів про поважні причини відсутності у будинку, як і доказів про відсутність у неї іншого житла.

Під час розгляду справи апеляційним судом враховано, що відповідачка не надала доказів на підтвердження того, що з 2014 року не проживає у спірній квартирі через неправомірні дії позивача чи інших осіб. Вона не надали доказів звернення до компетентних органів з метою усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, якщо такі їй чинилися.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї суд враховує, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 2. ст. 406 ЦК України - сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд вважає, що бажання власника використовувати свій будинок для власного проживати, має істотне значення. Оскільки ці обставини встановлені в судовому засіданні, то позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

При тому це не перешкоджає відповідачу звернутися до позивача із позовом про компенсацію коштів, вкладених нею у ремонт будинку.

Що стосується вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , то апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи те, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Таким чином, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема те, що ОСОБА_1 є власником спірного житлового будинку, а ОСОБА_2 понад один рік у ньому не проживає, і належних, допустимих і достатніх доказів про те, що позивач чинить відповідачці перешкоди у користування цим житлом і через це вона не має можливості проживати у спірному житлі, нею не надано, при цьому сторони спільним побутом не пов`язані, у них тривалий час існують неприязні стосунки і ОСОБА_1 , як власник будинку, має право на реалізацію та захист своїх майнових прав щодо належного йому нерухомого майна, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 08 серпня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2019 року.

Судді: І.О. Максюта

І.В. Бойчук

Р.Й. Матківський