Ухвала

Іменем України

31 жовтня 2019 року

м. Київ

справа №727/11508/18

провадження № 61-17043ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю.,

Сімоненко В. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 березня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна про визнання договору купівлі продажу недійсним, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Іванова С.М. про визнання договору купівлі продажу недійсним, визнання права власності.

Посилалася на те, що вона офіційно перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 до 1995 року, а фактично до 2000 року. У червні 2000 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_1

Зазначила, що під час її шлюбу з ОСОБА_3 було побудовано два житлових будинки за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, з належними до них будівлями та спорудами, але свідоцтво про право власності на житлові будинки було видано на ім`я ОСОБА_3 .

Після розлучення вони поділ майна подружжя офіційно не оформляли. За усною домовленістю вони домовились, що будинок дістанеться у спадок дітям. Згодом її колишній чоловік з ОСОБА_1 стали проживати в будинку АДРЕСА_1 , а вона - по сусідству в будинку їх сина ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті і ознайомлення з спадковою справою у грудні 2017 року їй стало відомо, що у спадкову масу, після померлого ОСОБА_3 ввійшов тільки житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме їй стало відомо, що згідно договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Івановою С.М. 02 червня 2000 року, за реєстровим № 4390 ОСОБА_3 без її згоди відчужив їх спільний житловий будинок в АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_1

Спірний житловий будинок вибув з її володіння поза її волею, без її згоди, у зв`язку з чим порушено її права як співвласника зазначеного будинку. Ні усної, ні письмової згоди на його відчуження вона не давала, ОСОБА_3 чи інших осіб на укладення договору купівлі-продажу не уповноважувала.

Також такий правочин не був вчинений ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, оскільки на момент відчуження будинку шлюбні відносини між подружжям було припинено, сімейних відносин вони не підтримували, не вели спільного господарства та проживали окремо.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Івановою С.М. 02 червня 2000 року, за реєстровим № 4390. Визначити частки у спільній сумісній власності колишнього подружжя рівними і визнати за нею право власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який складається з житлового будинку літ. А, літня кухня літ. Б, огорожа №1, загальною площею 139,30 кв.м., житловою площею 70,50 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 26 березня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Івановою С. М. 02 червня 2000 року, за реєстровим № 4390.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку житлового будинку літ. А, житловою площею 70,50 кв.м., який розташований в АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний будинок був побудований колишнім подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в період зареєстрованого шлюбу, а тому він належав подружжю на праві спільної сумісної власності.

Померлий ОСОБА_3 в червні 2000 року відчужив будинок без згоди та відома дружини ОСОБА_2 , а тому є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Разом із тим, суд дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на Ѕ частку у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами підлягає частковому задоволенню, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довела належність колишньому подружжю таких господарських споруд як літню кухню літ. Б, огорожу №1 та загальну площу будинку літ.А 139,30 кв.м.

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про застосування позовної давності відмовлено, оскільки перебіг цього строку розпочався з моменту ознайомлення позивача зі спадковою справою, а саме з грудня 2017 року.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 серпня 2019 року ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Ч ернівців від 26 березня 2019 року залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000,00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Чернівецький апеляційний суд повністю погодився із висновками суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції від 15 серпня 2019 року мотивована тим, що договір дарування спірної квартири від 14 квітня 2017 року був укладений без згоди позивача. Отже, неотримання згоди іншого з подружжя щодо відчуження майна, яке перебуває у спільній сумісній власності є порушенням вимог статей 60, 63, 65 СК України, тому вказаний правочин є недійсним в силу положень 203, 215 ЦК України.

У вересні 2019 року через засоби поштового зв'язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення в указаній справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 27 вересня 2019 року вищевказану касаційну скаргу залишено без руху для усунення виявлених недоліків в установлений судом строк, зокрема запропоновано скаржнику надати докази сплати судового збору або докази на підтвердження обставин, на які посилається заявник як на підставу для звільнення.

У жовтні 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зменшення розміру судового збору, яке обґрунтовано тим, що її сукупний дохід за 2018 рік складає 26 203,50 грн у вигляді пенсії в разі втрати годувальника, має на утриманні троє неповнолітніх дітей, з наданням підтверджуючих документів (відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за 2018 рік та по 3 квартал 2019 року, довідка про розмір пенсії за 2018 рік, довідка про склад сім`ї).

У зв`язку з зазначеним заявник просить зменшити розмір судового збору за подання касаційної скарги до суми - 2 819, 20 грн. та надає оригінал квитанції про сплату судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 2 819,20 грн.

Вирішуючи клопотання, суд виходить з наступного.

Згідно із частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: військовослужбовці; батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Перевіривши наведені у клопотанні доводи, а також ураховуючи те, що ОСОБА_1 частково сплатила судовий збір в розмірі 2 819,20 грн, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та зменшення розміру судового збору за подання касаційної скарги до 2 819,20 грн, які вже сплачені заявником.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі

з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), а також

у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити

у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, положення норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до частин першої-п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

При відчуженні спірного будинку на користь ОСОБА_1 поділ майна подружжя проведений не був, а тому розпорядитися майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_3 міг лише за згодою позивача.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі до 13 листопада 1995 року.

Відповідно до свідоцтв про право власності на житловий будинок від 20 липня 1977 року та від 26 травня 1993 року житловий будинок АДРЕСА_2 та житловий будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3

Згідно копії свідоцтва про одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_1 одружилися 10 червня 2000 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Згідно із договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Івановою С. М. за реєстровим № 4390, 02 червня 2000 року ОСОБА_3 відчужив цегляний житловий будинок АДРЕСА_1, житловою площею 70,50 кв.м. ОСОБА_1

Залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що позивачем доведено, що відповідач ОСОБА_1 яка є стороною оспорюваного договору купівлі-продажу будинку при його укладенні діяла недобросовісно, тобто вона знала чи не могла не знати про те, що будинок належать подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_3 не отримав згоди на продаж зазначеного будинку у позивачки ОСОБА_2

Відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Встановивши, що майно є спільним майном подружжя та договір купівлі продажу спірного будинку укладений без згоди позивача, та врахувавши, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, суди дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи заявника про необхідність застосування позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки перебіг строку позовної давності починається з коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі №6-1587цс16 зазначає, що в даній випадку може бути лише компенсація частини вартості спільного майна подружжя. Разом із тим, вважає себе добросовісним набувачем та наполягає на презумпції правомірності набуття права власності, а застосування судом апеляційної інстанції позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №372/504/17 є помилковими, оскільки дане рішення стосується договору іпотеки і правовідносини в справах не є подібними.

Під неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права необхідно розуміти різне тлумачення змісту і сутності правових норм, на підставі якого зроблено висновок про різний зміст суб`єктивних прав і обов`язків учасників відповідних правовідносин, у тому числі про наявність та обсяг прав і/або обов`язків осіб, які беруть участь у справі; різне застосування правил конкуренції правових норм при вирішенні колізій між ними з урахуванням ієрархії цих правових норм, а також дії норм у часі, просторі та за колом осіб, тобто незастосування закону, який підлягав застосуванню; різне визначення предмета регулювання правових норм, зокрема застосування різних правових норм для регулювання одних і тих самих відносин або поширення дії норми на певні правовідносини в одних випадках і незастосування цієї самої норми до аналогічних відносин в інших випадках, тобто різне застосування закону, який не підлягав застосуванню; різне застосування правил аналогії права чи закону в подібних правовідносинах.

Подібність правовідносин означає тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано взяв до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 у цій справі, оскільки основне правове питання стосується порядку відчуження одним із подружжя майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 520/1146/15-ц (провадження № 6-17цс17) викладена правова позиція про те, що укладання одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклад договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Апеляційний суд, постанова якого оскаржується, встановив, що договір купівлі продажу будинку, був укладений без згоди позивача та позивачем було доведено недобросовісність дій відповідача.

Таким чином, висновок апеляційного суду щодо застосування статті 65 СК України не суперечить вказаній вище правовій позиції Верховного Суду України.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції належним чином дослідив та дав оцінку поданим сторонами доказам, врахував всі обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність рішення не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись статтею 136, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті 394 ЦПК України, статтею 8 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В:

Клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору за подання касаційної скарги задовольнити.

Зменшити розмір судового збору, що підлягає сплаті ОСОБА_1 за подання касаційної скарги до 2 819,20 грн.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна про визнання договору купівлі продажу недійсним, визнання права власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко