ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року

м. Харків

справа № 646/4616/17

провадження № 22-ц/818/2258/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Державне підприємство «Харківський завод транспортного устаткування»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом: ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування» про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення заборгованості із заробітної плати, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2017 року в складі судді Теслікової І.І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування» про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення заборгованості із заробітної плати.

Позов мотивовано тим, що 20 січня 2014 року його було прийнято на роботу на посаду інженера з ремонту 1 категорії (за сумісництвом) в енерго-ремонтне бюро № 9 у ДП «Харківський завод транспортного устаткування» (далі ДП «ХЗТУ») на підставі наказу № 1 про прийняття на роботу від 20 січня 2014 року.

21 квітня 2017 року його було звільнено з займаної посади наказом 65-К від 21 квітня 2017 року за прогули без поважних причин згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України на підставі доповідної начальника 70 дільниці Бражник Л.М. , яка не була його керівником, відповідно до якої його не було на роботі 20 та 21 квітня 2017 року.

Зазначає, що в даний період він працював та виконував завдання його безпосереднього керівника в.о. головного інженера Дядика І.В . Також вказує, що з наказом про звільнення його було ознайомлено 25 квітня 2017 року, написану ним заяву про звільнення за власним бажанням директор підприємства підписувати відмовився.

Крім цього зазначає, що розрахунок на день звільнення відповідачем з ним зроблено не було, хоча відповідач мав нарахувати йому заробітну плату за період з 22 по 25 квітня та за січень 2017 року. Відповідач розрахувався частково, виплативши 500 гривень, за лютий та за квітень 2017 року він взагалі заробітної плати не отримував, сума заборгованості приблизно становить 4 732,50 гривень.

В зв`язку з цим просив визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного його звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України; зобов`язати відповідача протягом трьох календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до його особистої картки про звільнення з посади інженера з ремонту 1 категорії з 25.04.2017 року за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням та видати довідку про роботу на підприємстві; стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за період з 01.01.2017 року по 21.04.2017 року; судові витрати по справі покласти на відповідача та стягнути з відповідача на його користь понесені ним витрати за надання йому правової допомоги.

Позивач у судове засідання суду першої інстанції не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, а також не заперечував проти заочного розгляду справи.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення на адресу, зазначену у позові судових повісток рекомендованим листом, причини неявки суду не повідомив.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на неповне з`ясування судом першої інстанції обстави, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, просить про його скасування та про постановлення нового, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо ненадання позивачем належних доказів на підтвердження того, що 20 та 21 квітня 2017 року він працював на підприємстві, виконуючи завдання безпосереднього керівника є необґрунтованими та спростовуються наступним.

ДП «ХЗТУ» та ПрАТ «ХЗТУ» розташовані за однією адресою: м. Харків, вул. Достоєвського і мають загальну прохідну, загальний двір,загальні приміщення. Крім того, у володінні ПрАТ «ХЗТУ» знаходяться товарно-матеріальні цінності, документи, активи, механізми, нерухомість та інше майно ДП «ХЗТУ».

20 та 21 квітня 2017 року він працював та виконував завдання свого безпосереднього керівника в.о. головного інженера Дядика І.В. переміщуючись до майна ДП «ХЗТУ» у ПрАТ «ХЗТУ», і в той же час постійно перебував на території ДП «ХЗТУ» про що свідчить довідка реєстрації на прохідній другого промислового майданчика, яка була надана суду першої інстанції.

Вказує, що з 20 по 25 квітня 2017 року ним належним чином, відповідно до посадових обов`язків, виконувалася робота і лише 25 квітня 2017 року йому повідомили про звільнення ще 21 квітня 2017 року.

Крім того, висловлює свою незгоду з висновком суду першої інстанції щодо ненадання позивачем доказів того, що з ним не було проведено розрахунок при звільненні, оскільки як повідомлялося позивачем, відповідач має значні борги з виплати заробітної плати, а щодо розкрадання майна підприємства існує кілька кримінальних проваджень.

Крім того, вважає, що у зв`язку з невиконанням ДП «ХЗТУ» ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 жовтня щодо витребування доказів, суд не повинен був розглядати справу без участі позивача, оскільки це позбавило його можливості захищати свої законні інтереси.

Він лише нещодавно зміг отримати довідку про наявність заборгованості по заробітній платі у розмірі 4147,82 грн., яку суд першої інстанції, всупереч своєї ухвали про витребування доказів, не дочекався і протиправно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Залишаючи позов без задоволення, суду першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 20 січня 2014 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду інженера з ремонту 1 категорії, з посадовим окладом 0,5 х 1450, 00 гривень, в бюро №9 у ДП «Харківський завод транспортного устаткування» на підставі наказу №1 про прийняття на роботу від 20 січня 2014 року.

21 квітня 2017 року позивача було звільнено з займаної посади наказом 65-К від 21 квітня 2017 року за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України на підстав доповідної записки від 21 квітня 2017 року.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (ч.1 ст.43 КЗпП України).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 встановлено, що прогул це відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня, або більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Не є поважними причинами відсутності працівника на роботі, зокрема, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу.

Отже, відсутність працівника на роботі без поважних причин (прогул) за своєю природою є грубим порушенням трудової дисципліни і, як наслідок, тягне накладення одного з видів дисциплінарного стягнення догану або звільнення.

У статті 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За порушення трудової дисципліни, як визначено в ст. 147 КЗпП України, до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

За правилами ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що 20 та 21 квітня 2017 року він працював та виконував завдання його безпосереднього керівника в.о. головного інженера Дядика І.В ..

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Разом з тим, позивачем, ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надано будь-яких належних доказів на підтвердження даних обставин.

Доказів того, що позивач є членом профспілки, останнім також не надано та матеріали справи не містять.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач пояснив, що він одночасно працював за сумісництвомДП «ХЗТУ» та ПрАТ «ХЗТУ», які розташовані за однією адресою: м. Харків, вул. Достоєвського і мають загальну прохідну, загальний двір,загальні приміщення.

Будь-яких доказів того, що в цей день позивач працював у відповідача, а не в ПрАТ «ХЗТУ», ним не надано. Єдиний доказ, який наданий позивачем на підтвердження своїх вимог колегією не приймається, оскільки довідка реєстрації на прохідній 2 пром.майданчику працівника ДП «ХЗТУ» ОСОБА_1 не відображає знаходження на робочому місці, а фіксує перетин прохідної (а.с.135-136).

При цьому сам позивач не заперечував, що працював він одночасно в ДП «ХЗТУ» та ПрАТ «ХЗТУ», які розташовані за однією адресою: м. Харків, вул. Достоєвського і мають загальну прохідну.

Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивачу було роз`яснено право на звернення до суду із відповідним клопотанням щодо надання додаткового часу для надання доказів на підтвердження своїх вимог в цій частині. Однак, позивач категорично відмовився від будь-якого клопотання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог в цій частині.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення заробітної плати, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як вбачається з довідки №160 від 07 лютого 2019 року, виданої ДП «Харківський завод транспортного устаткування, заборгованість з заробітної плати ОСОБА_1 складає 4 147,82грн.: 2017 рік січень - 690,50 грн., лютий - 1690,50 коп., квітень - 1766,82 грн. (а.с.138).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що при звільненні відповідачем не було проведено з позивачем повного розрахунку по заробітній плати, колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 4 147,82грн.

Згідно п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2017 року - змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Харківський завод транспортного устаткування» (місце знаходження: вул. Достоєвського, буд.3, м. Харків, 61102, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код № НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі в сумі 4 147,82грн. (чотири тисячі сто сорок сім гривень 82коп.).

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повну постанову складено 02 вересня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко