Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 283/2684/15-ц

провадження № 61-30165св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яременка Дмитра Володимировича, на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 березня 2016 року у складі судді Міхненка С. Д. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) «УкрСиббанк»звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 16 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого останньому було надано кредит на загальну суму 41 400 швейцарських франків на строк по 16 серпня 2017 року. За користування кредитом протягом перших 30 календарних днів встановлюється процентна ставка у розмірі 9,99 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язання позичальника за вказаним кредитним договором, 16 серпня 2007 року укладено договір поруки № 0/п з ОСОБА_2 , відповідно до умов якого останній взяв на себе солідарну з ОСОБА_1 відповідальність у випадку невиконання або неналежного виконання ним зобов`язань по кредитному договору.

ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо погашення кредиту належно не виконував, істотно порушивши умови договору, внаслідок чого станом на 29 жовтня 2015 року заборгованість перед банком становить 11 989,41 швейцарських франків, з яких: борг за кредитом - 11 036,41 швейцарських франків, борг за процентами - 953 швейцарських франків, а також 18 050,44 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Ураховуючи наведене, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути вказану заборгованість солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У грудні 2015 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована порушенням банком частини другої статті 11 та частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні вищевказаного договору, зокрема посилався на неповідомлення про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, несправедливість умов договору.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним кредитний договір від 16 серпня 2007 року з моменту його укладення із застосуванням наслідків недійсності правочину згідно із частиною другою статті 216 ЦК України та стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на його користь різницю між фактично одержаною та сплаченою за договором сумами - 8 570,10 швейцарських франків.

Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду з позовом ПАТ «УкрСиббанк».

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання поруки припиненою, в якому, з урахуванням уточнень просив визнати поруку за договором поруки від 16 серпня 2007 року припиненою з підстав збільшення банком процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту від 16 серпня 2007 року, розмір якої не було погоджено з ним.

Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 13 січня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду з позовом ПАТ «УкрСиббанк».

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня 2017 року, позов ПАТ «УкрСиббанк»задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 16 серпня 2007 року у розмірі 11 989,41 швейцарських франків, з яких: борг за кредитом 11 036,41 швейцарських франків, борг за процентами 953 швейцарських франків, пеню за несвоєчасне виконання заборгованості за договором у розмірі 18 050,44 грн.

У решті позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано припиненою поруку за договором поруки № 0/п від 16 серпня 2007 року.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 умови кредитного договору належно не виконував, у зв`язку з чим допустив заборгованість у заявленому банком розмірі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі істотні умови договору, ОСОБА_1 особистим підписом засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, які визначені договором, волевиявлення сторін на укладення договору були вільними.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , суди виходили з того, що банк збільшив процентну ставку, не повідомивши та не узгодивши це з поручителем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - адвокат Яременко Д. В., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення позову банку та його зустрічного позову і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 учасниками процесу не оскаржуються, тому відповідно до часини першої статті 400 ЦПК України колегією суддів не перевіряються.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що банк не надав достатніх доказів надання ОСОБА_1 кредитних коштів. Вважає, розрахунок заборгованості банку неправильним.

Зазначає, що банк у порушення частини другої статті 11 та частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні вищевказаного договору, не повідомив боржника про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, валютні ризики, а умови кредитного договору, на його думку, є несправедливими.

Вважає, що суди не надали належної оцінки проведеній у справі судовій економічній експертизі

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Яременка Д. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановивши, що ОСОБА_1 отримав кошти, передбачені кредитним договором від 16 серпня 2007 року,тобто кредитор належно виконав свої обов`язки, а боржник своїх зобов`язань з повернення кредиту належно не виконує, внаслідок чого виникла заявлена банком заборгованість, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до боржника.

Доводи касаційної скарги про те, що банком не доведено видачу кредитних коштів боржнику не заслуговують на увагу та спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, зокрема й тим, що ОСОБА_1 протягом восьми років виконував свої зобов`язання за спірним кредитним договором, з дотриманням його умов, порядку, термінів тощо. А наданий банком розрахунок заборгованості ним не спростовано, що є його процесуальним обов`язком відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

Частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Положеннями частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»встановлено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; ОСОБА_1 особистим підписом засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними.

Згідно із частиною першою статті 57 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 10 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до положень частини третьої статті 10, частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною шостою статті 147 ЦПК України 2004 року визначено, що висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Колегія суддів відхиляє доводи особи, яка подала касаційну скаргу, з посиланням на неврахування судами судово-економічної експертизи від 14 серпня 2017 року, оскільки її висновки не спростовують обізнаність та погодження ОСОБА_1 з усіма умовами надання кредиту банком, у тому числі і з детальним графіком погашення кредиту та відсотків із зазначенням сукупної вартості кредиту та встановлення щомісячної суми до сплати.

Суди попередніх інстанцій врахували всі висновки судово-економічної експертизи, дослідили їх й надали їм належну правову оцінку на рівні та в сукупності з іншими зібраними у справі доказами, виклавши мотиви прийняття та відхиляння кожного аргументу.

Не заслуговує на увагу і вказівка позивача за зустрічним позовом на те, що банк не попередив його про ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті. Істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитними договорами внаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитних договорів недійсними, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті (пункт 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Отже, вказані, а також інші доводи касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні представником ОСОБА_1 норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів в оскаржуваній частині не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення у цій частині без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яременка Дмитра Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 21 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 13 вересня 2017 року в частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» та зустрічного позову ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А. Воробйова

Ю. В. Черняк