ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
Справа № 639/5993/17
Провадження № 22-ц/818/3014/19
08 листопада 2019 року
м. Харків
Харківський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого Сащенко І.С.,

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 10 квітня 2019 року (суддя Труханович В. В.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та поділ майна подружжя, -

встановив:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя, в якому з урахуванням уточнень просив суд визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування уточненого позову ОСОБА_1 посилався на те, що 07.10.2000 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 . Спільних дітей від шлюбу подружжя не має. За період шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ім`я відповідача було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . Згоди про поділ спільного майна подружжя між сторонами не досягнуто.
01 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності та розподіл спільного майна подружжя, просила суд:
- визнати житловий будинок за АДРЕСА_1 приватною власністю ОСОБА_2 ;
- визнати право власності на Ѕ частину автомобіля марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, р.н. НОМЕР_1 за ОСОБА_2 ;
- визнати право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів овочесховища за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .
В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 посилалась на те, що 07 жовтня 2000 року між нею та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 грудня 2017 року розірвано. Позивачу ОСОБА_2 та її дочці ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_3 , яка відповідно до договору купівлі-продажу від 14 лютого 2006 року була продано за 50 000 грн., що відповідно до офіційного курсу НБУ, станом на момент укладання договору, еквівалентно 9 900,99 доларів США. Половину отриманих коштів після укладання договору купівлі-продажу отримала позивач, а друга половина була нарахована на банківський рахунок її малолітньої доньки. Відповідно до договору дарування від 21 грудня 2007 року позивачем прийнята в дар квартира за адресою: АДРЕСА_4 , що належала її матері ОСОБА_4 . Вищезазначена квартира відповідно до договору купівлі-продажу від 28 січня 2011 року продана позивачем за 264 000 грн., що є еквівалентом 33 000 доларів США. В квітні 2011 року позивач домовилась про придбання у власність житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Але договір купівлі-продажу даного будинку оформлено тільки 15 липня 2011 року. Даний будинок придбано за 280 000 грн., що еквівалентно 35 000 доларів США. Вважає,що спірний будинок придбано за її особисті кошти, а саме - 33 000 доларів США, що вона отримала від продажу квартири, яку отримала в дар від своєї матері, та 2 000 доларів США, які отримані від продажу квартири в Сумській області, яка належала їй на праві приватної власності. Ще 3 000 доларів США, які залишилися у позивача, вона витратила на ремонтні роботи. Також подружжю та доньці позивачки від іншого шлюбу на праві власності належало по 1/3 частині квартири АДРЕСА_5 . Належну позивачу 1/3 частину квартири вона подарувала своїй доньки. Крім того, під час сумісного проживання 28 вересня 2007 року придбано автомобіль марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, р.н. НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль придбано в кредит за 118 800 грн. Кредит погашався частинами зі спільного бюджету сім`ї. Отже, позивач вважає, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а тому за нею повинно бути визнано право власності Ѕ частину вказаного автомобілю. В 2007 році позивач разом з чоловіком отримали дозвіл на побудову овочесховища за адресою: АДРЕСА_6 , 18, 20. Вказаний сарай-овочесховище побудовано на сумісні кошти подружжя, однак право власності зареєстровано не було. Тому в даному випадку, на думку позивача, підлягають розділу будівельні матеріали, які були придбані на побудову овочесховища.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні первісний позов підтримала та просила його задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник в судовому засіданні проти задоволення первісного позову ОСОБА_1 заперечували та підтримали зустрічний позов.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 10 квітня 2019 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності та поділ майна подружжя задоволено частково.
Визнано житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 приватною власністю ОСОБА_2 .
Визнано автомобіль марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя.
Поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майно, що придбано у період шлюбу, а саме: автомобіль марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У задоволені іншої частини зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 залишити без розгляду.
Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Наполягає, що житловий будинок АДРЕСА_1 було придбано за спільні кошти подружжя у період шлюбу, а тому визнання права власності на цей будинок за ОСОБА_2 є безпідставним. Суд дійшов помилкового висновку про те, що спірний будинок було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 .
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Вважає, що позивач не був позбавлений права подавати докази під час розгляду справи у суді першої інстанції. Розписка, надана ОСОБА_1 на спростування джерел походження коштів, витрачених на придбання спірного будинку, взагалі була видана після ухвалення судового рішення.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 приватною власністю ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що майно, набуте одним із подружжя за особисті кошти поділу не підлягає. Визнаючи автомобіль марки КІА, модель MAGENTIS, 2007 року випуску, сірого кольору, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя керувався тим, що транспортний засіб було придбано сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому він є об`єктом спільної сумісної власністі подружжя та підлягає поділу. Позовні вимоги ОСОБА_1 та інші позовні вимоги ОСОБА_2 вважав недоведеними.

Повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 07 жовтня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_3 ( т.1 а.с. 7).

Як зазначили сторони, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 11 грудня 2017 року.

За час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі придбано, крім іншого, нерухоме майно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться саме до незгоди з рішенням суду першої інстанції щодо визнання вказаного будинку приватною власністю ОСОБА_2 . Вважає спірний будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В іншій частині рішення не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

У ст.60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК.

У ч.1 ст.70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 6.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 5.04.2018 року у справі №404/1515/16-ц.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Згідно роз`яснень, які містяться у п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

За положеннями статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, посилаючись на те, що він був придбаний сторонами за час шлюбу.

У зустрічному позові ОСОБА_2 просила суд визнати будинок АДРЕСА_1 її особистою власністю, посилаючись на те, що він був придбаний за кошти, які вона отримала від продажу нерухомого майна, яке належала їй як за договором дарування, так і до реєстрації шлюбу з відповідачем.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Гуменною Л.П., ОСОБА_2 придбала у власність житловий будинок за АДРЕСА_1 . Ціна продажу будинку становить 280 000,00 грн., що становить еквівалент 35 000,00 доларів США, яку покупець ще до підписання цього договору сплатила повністю продавцям ( т. 1 а.с. 203-205).

Доводи ОСОБА_2 про те, що даний будинок хоча і був придбаний під час шлюбу, однак вона придбала його за особисті кошти, які отримала від продажу іншого нерухомого майна не можна вважати доведеними.

З матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2006 року було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно до якого ОСОБА_6 , яка діє від свого імені та як законний представник від імені малолітньої доньки ОСОБА_7 , продали квартиру АДРЕСА_7 .

Квартира належить продавцям на праві приватної спільної сумісної власності та була отримана ними згідно із Свідоцтвом про право власності на житло, виданим Конотопською КЕЧ району 04 листопада 1997 року за р.№ 164.

Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 50 000 грн. ( т.1 а.с. 186).

Згідно довідки, курсу валют станом на 14.02.2006 року 100 доларів США дорівнює 505 грн. (т.1 а.с. 187).

Отже, судом було достовірно встановлено, що вищезазначена квартира набута у власність ОСОБА_2 до шлюбу з ОСОБА_1 , а отже у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю дружини.

Крім того, відповідно до договору дарування від 21 грудня 2007 року ОСОБА_1 , діючий від імені ОСОБА_4 , подарував належну останній на праві приватної власності, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_8 ( т.1 а.с. 188).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Оскільки ОСОБА_2 набула право власності на квартиру АДРЕСА_8 хоча і під час шлюбу, але на підставі договору дарування, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що вказане нерухоме майно також було її особистою приватною власністю.

25 січня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 укладено попередній договір купівлі-продажу, відповідно до п.3.2 даного договору визначено вартість квартири АДРЕСА_8 , яка становить 33 000 доларів США (т.1 а.с. 196-197).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 28 січня 2011 року, ОСОБА_2 продала ОСОБА_8 двохкімнатну кватиру АДРЕСА_8 за суму 58 873,00 грн., які ОСОБА_2 отримала повністю від покупця ОСОБА_8 ( т.1 а.с. 198-200).

Із розписки від 28 січня 2011 року вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_8 суму у розмірі 264 000 грн., що є еквівалентом 33 000 доларів США за продану належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . ( а.с. 202)

За положеннями ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена , - у письмовій формі.

Із матеріалів справи вбачається, що попередній договір було укладено у простій письмовій формі, в той час як укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна вимагає його нотаріальне посвідчення.

До того ж у вказаному договрі не вказано прізвище, ім`я та по-батькові покупця (т.1 а.с.196).

Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що розписка про отримання нею коштів у розмірі 264 000 грн., що є еквівалентом 33 000 доларів США за продану належну їй квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , написана самою ОСОБА_2 та жодних дописів про передачу грошових коштів іншою стороною та у вказаному розмірі не містить. Особистий підпис ОСОБА_8 у вказаній розпистці відсутній.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду представником апелянта на адвокатський запит надано відповідь ОСОБА_8 , в якій вона підтвердила сплату ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 58 873,00 грн. за вказаним договором. Також зазначила, що будь-яких розписок сторони не писали, інших розрахунків між ними не було (т.2, а.с.250).

На вказані обставини суд уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про вчинення продажу зазначеної квартири за 264 000 грн., що еквівалентно 33 000 доларів США, прийнявши розписку в якості доказу на підтвердження суми вчинення правочину.

Що стосується висновків суду про те, що кошти від відчуження квартири АДРЕСА_7 , яка належала ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності також було використано для придбання спірного житлового будинку, колегія суддів звертає увагу на те, що за посиланням ОСОБА_2 , від продажу цієї квартири вона отримала 50 000 грн., що відповідно до офіційного курсу НБУ, станом на момент укладання договору, еквівалентно 9 900,99 доларів США. Половина отриманих коштів після укладання договору купівлі-продажу була нарахована на банківський рахунок її малолітньої доньки. 2 000 доларів США, які отримані від продажу цієї квартири вона витратила на придбання будинку, а 3 000 доларів США на ремонтні роботи.

Разом з цим судом не враховано, що вказаний правочин було вчинено у 2006 році, тобто за 5 років до придбання спірного майна. Докази збереження цих коштів протягом всього цього часу та подальше витрачання їх саме на придбання будинку, в матеріалах справи відсутні.

Приймаючи до уваги пояснення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , допитаних судом під час розгляду справи, судом не було враховано, що вони не могли підтвердити суму, за якою було вчинено продаж та купівлю зазначеного вище нерухомого майна, оскільки дані про те, що вони були присутні під час їх укладення, матеріали справи не містять.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95, ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Безпідставним є і посилання в рішенні суду на те, що ОСОБА_1 з 2006 року був військовим пенсіонером, тому не мав достатніх доходів для придбання нерухомості.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 , останній дійсно з 16.10.1981 року по 22.12.2006 року проходив службу в ЗС України. 25.12.2006 року був прийнятий на роботу механіком тарифного розряду до Військової частини НОМЕР_4 , 01.08.2007 року переведено начальником гаражу 10 тарифного розряду, 30.11.2011 року звільнений з роботи у зв`язку з переведенням до військової частини НОМЕР_5 .

За змістом ст.57 СК України заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя є об`єктом права спільної сумісної власності.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Тому доводи про відсутність у ОСОБА_1 на час придбання спірного майна доходів є необґрунтованими і на висновки суду щодо статусу майна, придбаного за час шлюбу не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Із змісту договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що він був укладений ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.
Так, у п.8 договору зазначено, що вказаний договір укладається зі згоди чоловіка Покупця, ОСОБА_1 , наданої дружині ОСОБА_2 на купівлю житлового будинку.
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Враховуючи викладене, висновок суду про те, що спірне майно було придбано виключно за особисті кошти ОСОБА_2 , які були отримані від реалізації її нерухомого майна, є помилковим.
Беручи до уваги наведені обставини, оцінюючи докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, колегія суддів приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 15 липня 2011 року, за яким ОСОБА_2 придбала у власність житловий будинок за АДРЕСА_1 було вчинено за спільні кошти подружжя, а також особистого внеску ОСОБА_2 у сумі 58 873,00 грн.
Враховуючи, що вартість будинку, визначена у договорі купівлі продажу складає 280000 грн., з яких 58873 грн. було внесено особистими коштами ОСОБА_2 , її частка у будику, який є предметом поділу має бути збільшена.
Розмір особистого внеску ОСОБА_2 складає 21% від загальної вартості майна (58873х100/280000).
Отже поділу підлягає 79% будинку (100%-21%)
Частка кожного у спільній сумісній власності становить 39,5%.
Таким чином, за ОСОБА_2 має бути визнано право власності на 60,6% (21+39,5), а за ОСОБА_1 39,5% будинку, що складає 121/200 та 79/200 частин будинку відповідно.
Посилання сторін на проведення ремонтних робіт у будинку та витрачання додаткових коштів не підтверджено жодними доказами та на висновки суду не впливають.
Під час ухвалення рішення, суд апеляційної інстанції відхиляє вимоги апелянта про залишення позовних вимог без розгляду, оскільки вони не грунтуються на обставинах справи і вимогах закону, а також суперечать інтересам сторін, жодна із яких такого клопотання під час розгляду справи у суді першої інстанції не заявляла. Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 пояснив, що вимога про залишення вимог без розгляду є технічною помилкою, натомість просив скаргу та позовні вимоги задовольнити.

Згідно ст. 69 СК України кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності.

Метою судочинства є вирішення спору по суті з метою захисту прав сторін та подальше виникнення його у майбутньому.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 10 квітня 2019 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя а також задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 приватною власністю ОСОБА_2 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 79/200, а за ОСОБА_2 право власності на 121/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у сумі 3000 грн. та за подання апеляційної скарги у сумі 3850 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 листопада 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко