Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 676/2934/16-ц

провадження № 61-12194св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Петрова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 01 березня 2017 року в складі колегії суддів: Пастощука М. М., Федорової Н. О., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 78994-SOGL, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000,00 дол. США терміном до 20 січня 2010 року. Відповідач зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами у строки та в порядку, що передбачені кредитним договором.

Усупереч умовам кредитного договору та статям 509, 526, 1054 ЦК України ОСОБА_1 не виконував належним чином умов кредитного договору, не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором.

Станом на 27 березня 2016 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 34 813,34 дол. США, з яких: 8 232,00 дол. США - заборгованість за кредитом; 24 914,13 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 9,52 дол. США - штраф (фіксована частина); 1 657,32 дол. США - штраф (процентна складова).

На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2007 року № 78994-SOGL у сумі 34 813,34 дол. США, , що за курсом Національного банку України від 25 березня 2016 року становить 913 850,13 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 10 листопада 2016 року в складі судді Стельмах Д. В. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки позов подав 09 червня 2016 року, а відповідач подав заяву про застосування позовної давності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 01 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2007 року № 78994-SOGL у сумі 34 813,34 дол. США, що еквівалентно 913 850,13 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконував належним чином умов кредитного договору щодо повернення коштів, в добровільному порядку заборгованість за кредитом не повернув.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

06 квітня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував статті 256, 261, 267 ЦК України.

Подавши позов 26 травня 2016 року, тобто після спливу 6 років 4 місяців від моменту можливого факту порушення прав позивач пропустив позовну давність. З урахуванням поданої представником ОСОБА_1 заяви про застосування позовної давності, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, враховуючи те, що представник ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності, а законодавець не вказує на обов'язкове подання такої заяви усіма сторонами у справі у разі, якщо їх більше однієї; рішення суду про пропуск ПАТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності є обгрунтованим і законним, що також підтверджено постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15.

У жовтні 2009 року банк використав своє право звернення до суду шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, коли достроково звернувся про стягнення заборгованості, тому саме з жовтня 2009 року необхідно рахувати строк позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 30 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 78994-SOGL, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000,00 дол. США на споживчі цілі. Згідно з договором у разі порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми не погашеної в строк заборгованості за кредитом.

Пунктом 2.1.1 розділу 2 договору встановлено, що надання кредиту шляхом перерахування коштів на картковий рахунок № НОМЕР_1 відкритий ПриватБанком для позичальника відповідно до договору від 30 липня 2007 року № 78994-CARD у вигляді траншів, сукупна величина сальдо за якими не буде перевищувати суму, обумовлену у пункті 1.2 договору, за умови виконання позичальником обов`язків, передбачених пунктом 2.2 договору.

Банк згідно з договором про відкриття карткового рахунка обслуговування платіжної картки «Мікрокредит» від 30 липня 2007 року № 78994-CARD надав клієнту пакет послуг, у зв`язку з чим відкрив карткові рахунки і видав картку. Платіжна картка миттєвого випуску: тип картки - Visa Elektron, вид карти - мікрокредит, валюта карти - USD, строк дії картки - 3 роки (пункти 1.1, 1.2 договору).

Пунктом 8.3 договору передбачено, що в разі наявності заборгованості за перерозтратою платіжного ліміту на картці і непогашення клієнтом протягом 6 місяців картка закривається, наступне відновлення дії картки можливе тільки після повного погашення клієнтом заборгованості.

Згідно з пунктом 8.6 договір діє до моменту виконання сторонами обов`язків.

Пунктом 1.1 договору № 78994-SOGL визначено, що відповідно до договору банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в частині загального ліміту, встановленого пунктом 1.2 кредитного договору № 78994-SOGL. Кошти, надаються банком в сумі, яка не перевищує суму ліміту, вказаного у пункті 1.2 договору, на строк та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути отриманий транш кредиту, сплатити проценти на суму траншу кредиту у встановлені строки, а також виконати свої обов`язки відповідно до договору в повному обсязі.

Додатком 1 до кредитного договору, який є невід`ємною частиною кредитного договору, визначено графік погашення кредиту та відсотків, сума кредиту - 20 000,00 дол. США, остання дата погашення - 20 січня 2010 року.

Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання встановлений до 20 січня 2010 року.

Відповідно до пункту 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

У випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пункт 4 договору поруки).

У квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направляло відповідачам повідомлення щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 526, 527 ЦК України належним виконанням зобов`язання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобов`язання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд виходив, зокрема, з того, що рішення суду про задоволення вимог кредитора боржником не виконане, тому правовідносини сторін кредитного договору не припинені, а вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором є правомірними, тому висновок суду про відмову в позові у зв`язку з пропуском банком позовної давності не ґрунтується на нормах матеріального права.

Верховний Суд не може повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції встановив, що у грудні 2009 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. У позові банк просив у рахунок погашення заборгованості за договором від 30 липня 2007 року № 78994-CRED звернути стягнення на предмет іпотеки - нерухоме майно, яке знаходиться на АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2010 року позов задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Рішення суду не виконано, що підтверджено листами Кам`янець-Подільського міського ВДВС та Кам`янець-Подільського районного ВДВС.

Верховний Суд бере до уваги правовий висновок, вкладений у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15 та від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16, про те, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Тому обгрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником вчасно, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18.

Разом з тим висновок про відсутність підстав застосування позовної давності до спірних правовідносин є необгрунтованим з огляду на таке.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Для цілей застосування частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 14-208цс18.

Згідно з матеріалами цієї справи сторони у справі є солідарними боржниками, тому один з них може заявити суду про застосування позовної давності щодо позовних вимог до усіх відповідачів, що представником ОСОБА_1 і було зроблено (а. с. 46).

Крім того, Верховний Суд бере до уваги, що згідно з вимогами статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, по захист якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку, однак за відсутності порушеного права не відповідає вимогам закону.

Ураховуючи наведені обставини, обгрунтованість вимог банку до відповідачів, однак факт пред`явлення ПАТ КБ «ПриватБанк» позову до відповідача 09 червня 2016 року, заяву відповідача про застосування позовної давності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові за пропуском строку звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які регулюють позовну давність, що призвело до неправильного вирішення спору.

Верховний Суд бере до уваги, що суд першої інстанції, застосувавши до спірних правовідносин положення щодо строку позовної давності не дослідив обгрунтованість або недоведеність позовних вимог банку, однак з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин скасування, зокрема рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові з тих саме підстав вирішення спору по суті не змінить, тому рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 01 березня 2017 року підлягає скасуванню, а рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 10 листопада 2016 року залишенню в силі.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції, яке помилково скасовано судом апеляційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України, встановивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є обґрунтованою, рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 Законом України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подачння касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ставка судового збору за подання касаційної скарги на рішення суду становила120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Згідно з матеріалами справи судовий збір за подання до суду позову становив 13 707,75 грн, тому з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави підлягає стягненню 16 449,3 грн судового збору за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 01 березня 2017 року скасувати, рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 10 листопада 2016 року залишити в силі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 16 449 (шістнадцять тисяч чотириста сорок дев'ять) гривень 03 коп судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк