Справа № 442/3062/18 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/1905/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Львів

Справа № 442/3062/18

Провадження № 22-ц/811/1905/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

за участю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 квітня 2019 року у складі судді Гарасимків Л.І.

у справі

за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Яценко Сергій Анатолійович до Дрогобицької міської Ради за участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання протиправним та скасування п.п.1.1. ст.1 Рішення ХХХ1 сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30.11. 2017 року № 954 в частині надання ОСОБА_6 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 954 кв.м. на АДРЕСА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Дрогобицької міської Ради за участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання спільної сумісної власності на земельну ділянку та визнання протиправним та скасування п.п.1.1. ст.1 Рішення ХХХ1 сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30.11. 2017 року № 954 в частині надання ОСОБА_6 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 954 кв.м. на АДРЕСА_1 , відмовлено повністю.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

З рішенням не погоджуються, вважають, що судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційних скарг зазначають наступне.

Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №1553 від 20.10.1953 р. були затверджені представлені Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації матеріали по обміру земель будівельного кварталу НОМЕР_1 загальною площею 56980 кв.м. та зареєстровано за землекористувачами будівельного кварталу НОМЕР_1 земельну ділянку площею 56930 кв.м. згідно додатку №1.

Відповідно до додатку №1 за власниками будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зареєстрована земельна ділянка, відповідно, площею 1049.48 кв.м. та площею 199,22 кв.м., всього 1248 кв.м.

В реєстровій книзі Дрогобицького державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №8 внесений запис про те, що за будинковолодінням по АДРЕСА_3 , рішенням Дрогобицької міської ради №1553 від 20.10.1953 р. закріплена земельна ділянка площею 1248 кв.м., в т.ч. земельна ділянка площею 131 кв.м. під будівлями, земельна ділянка площею 1117 кв.м. для ведення садівництва.

В подальшому, 20 липня 1998 року в реєстровій книзі Дрогобицького державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №8 внесений ще один запис про те, що відповідно до плану в користуванні за будинковолодінням по АДРЕСА_3 , знаходиться земельна ділянка площею 1654 кв.м., в т.ч. земельна ділянка площею 131 кв.м. під будівлями, земельна ділянка площею 1117 кв.м. для ведення садівництва, земельна ділянка площею 406 кв.м. - самозахват.

Вищенаведені обставини підтверджуються також довідками Дрогобицького державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 29.06.2004 р. №1161 та №1 162.

В ході розгляду даної судової справи сторонами не було надано доказів ані того, що земельна ділянка, яка була закріплена за будинковолодінням по АДРЕСА_3 , вилучалась Дрогобицькою міською радою, ані того, що рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №1553 від 20.10.1953 р. було скасовано повністю чи в частині.

Отже, виходячи з вищенаведених законодавчих норм та наявних в матеріалах судової справи документів, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у даній судовій справі:

- ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є титульними землекористувачами земельної ділянки площею 1248 кв.м. по АДРЕСА_3 :

- державою визнано їхнє право власності на цю земельну ділянку;

- ОСОБА_2 та ОСОБА_1 державою гарантовано безперешкодне набуття права приватної власності на цю земельну ділянку.

В 2003 році Ухвалою XII сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року №271 ОСОБА_2 та ОСОБА_10 на підставі схеми-плану земельної ділянки, виготовленої МБТ1 та Дрогобицьким міським центром державного земельного кадастру, з урахуванням висновків постійної комісії по регулюванню земельних відносин, містобудування та архітектури, наведених в протоколі №41 від 06.1 1.2003 р. надано безоплатно у спільну сумісну власність:

- для обслуговування житлових і приватизованих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) земельну ділянку площею 454 кв. м. на АДРЕСА_3 ;

-для ведення садівництва земельну ділянку площею 1200 кв.м. на АДРЕСА_3 .

06.10.2017 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися із заявами до Дрогобицької міської ради про отримання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва.

До заяв від 06.10.2017 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 долучили плани території земельних ділянок, витяг з ухвали XII сесії четвертого демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року №271, план присадибної ділянки 91, який знаходиться в реєстровій книзі Дрогобицького державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки №8.

Протоколом засідання постійної комісії ради з питань регулювання земельних відносин №79 від 19.10.2017 р. було надано згоду на виготовлення проектів відведення та технічної документації на земельні ділянки для садівництва ОСОБА_2 площею 317 кв.м., ОСОБА_1 - площею 700 кв.м. і рекомендовано раді прийняти відповідне рішення.

Рішенням XXXI сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від ЗО листопада 2017 року №954 було надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 317 кв.м. на АДРЕСА_3 ОСОБА_2 та земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 700 кв.м. на АДРЕСА_3 ОСОБА_1 .

Одночасно, цим же Рішенням XXXI сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від ЗО листопада 2017 року №954 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 950 кв.м. на АДРЕСА_7 ОСОБА_6, гірож. на АДРЕСА_7 .

В заяві від 19.09.2017 р. про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки та передачі її у приватну власність для ведення садівництва площею 950 кв.м. ОСОБА_6 . обгрунтовує підставність звернення виключно тим, що дана земельна ділянка прилягає до його земельної ділянки по АДРЕСА_7 .

Протоколом засідання постійної комісії ради з питань регулювання земельних відносин №80 від 26.10.2017 р. згоду на виготовлення проектів відведення та технічної документації на земельну ділянку для садівництва ОСОБА_6 площею 950 кв.м. надано не було, вирішення цього питання передано на розгляд ради.

Таким чином, надання Дрогобицькою міською радою рішенням від ЗО листопада 2017 року №954 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва, яка розташована у АДРЕСА_1 між будинковолодінпям АДРЕСА_3 , та будинковолодінням АДРЕСА_7 , ОСОБА_6 , безстроковими титульними користувачами якої є Позивачі і за якими державою визнано право власності на дану ділянку є протиправним і таким, що порушує захищене Конституцією України право власності Позивачів.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що Дрогобицькою міською радою правомірно рішенням від ЗО листопада 2017 року №954 був наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою на одну і ту ж саму земельну ділянку одночасно Позивачам та Третій особі у справі, оскільки вони мають рівне право розробити проекти землеустрою спірної земельної ділянки, є протиправними.

Помилковими є також висновки суд) першої інстанції про те, що оскаржуваним Рішенням №954 Дрогобицька міська рада надала дозвіл Позивачам та Третій особі на вироблення проекту землеустрою на різні земельні ділянки, оскільки фактична площа і конфігурація земельної ділянки, що надана Третій особі, не відповідає площі і конфігурації земельної ділянки наданої Позивачам.

Дані висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, спростовуються наявними у матеріалах судової справи доказами та заперечуються як Позивачами, так і посадовими особами Відповідача.

Просять рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 квітня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_6 подав відзив на апеляційні скарги, просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом установлено, що рішенням ХХХІ сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30.11.2017 року № 954 «Про надання дозволу на розроблення проектів з землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва та ведення городництва» надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва та ведення городництва: ОСОБА_6 земельну ділянку орієнтовною площею 950 кв.м. на АДРЕСА_7 , для ведення садівництва (п. 1.1 Рішення), ОСОБА_2 земельну ділянку орієнтовною площею 317 кв.м. на АДРЕСА_3 , для ведення садівництва (п. 1.12 Рішення), ОСОБА_1 земельну ділянку орієнтовною площею 700 кв.м. на АДРЕСА_1 , для ведення садівництва (п. 1.13 Рішення). (а .с. 160)

30.01.2018 року Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Львівської регіональної філії ОСОБА_6 видано проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що розташована в АДРЕСА_1 , визначено її кадастровий номер :01:010:0203. ( а. с. 48-85)

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Бартатівської сільської ради Городоцького району Львівської області № 444 від 17 квітня 2008 року місцевий суд вважав, що сільська рада діяла в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання спільної сумісної власності на земельну ділянку суд першої інстанції прийшов до висновку, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження набуття позивачами права власності на земельну ділянку, з підстав, наведених у позові, а саме з підстави безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності та приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування та за давністю користування земельною ділянкою (набувальною давністю).

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до статті 22 ЗК України від 18 грудня 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Як закріплено в частині четвертій статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене право на суд разом з правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення з позовом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у вказаній редакції).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).

При цьому належними відповідачами у справах про визнання незаконним і скасування рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність громадян є особа, прав чи інтересів якої щодо відповідної земельної ділянки стосується оскаржене рішення органу місцевого самоврядування, а також цей орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).

Згідно пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) якщо спір не врегульовано суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Тлумачення статті 33 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Втім судом першої інстанції, в порушення статей 33, 130 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) не вирішено питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, а апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості усунути такі недоліки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Як встановлено, що ОСОБА_6 не залучений відповідачем по справі, а має процесуальний статус третьої особи.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Встановивши, що особа, прав та інтересів якої щодо відповідної земельної ділянки стосуються оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування, має процесуальний статус - третьої особи, та не є відповідачем за пред`явленим позовом, тобто з`ясувавши, що позов пред`явлено не до усіх належних відповідачів, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У зв`язку із цим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні вимог, проте з підстав, вказаних у цій постанові.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 квітня 2019 року- скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Яценко Сергій Анатолійович до Дрогобицької міської Ради за участю третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання спільної сумісної васності на земельну ділянку та визнання протиправним та скасування п.п.1.1. ст.1 Рішення ХХХ1 сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради від 30.11. 2017 року № 954 в частині надання ОСОБА_6 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 954 кв.м. на АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 09.12.2019 року.

Головуючий

Судді