КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

у с т а н о в и в:

30 жовтня 2018 року позивач пред`явив вказаний позов до відповідача про стягнення заборгованості по комунальним послугам, яка станом на 30.09. 2018 року становить 7 035,06 грн.. Зазначав, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» (витяг № 3 з протоколу №29 від 15.08.2012), вказаний житловий будинок переданий на обслуговування та експлуатацію експлуатуючій організації ТОВ «Перший український експертний центр», яке прийняло вказаний будинок в подальшу експлуатацію та обслуговування, що підтверджується актом приймання-передачі від 01.10.2012. Надання позивачу комунальних послуг за період з вересня 2015 року по вересень 2018 року підтверджується актами про надання послуг, приймання послуг, здачі-прийняття робіт та договорами. Оскільки відповідач не виконує свої обов`язки щодо оплати спожитих ним комунальних послуг,отримує їх,отримує рахунки на сплату за житло-комунальні послуги ,які містять у собі суму заборгованості,яка на даний час не погашена та завдає збитків товариству, позивач просив стягнути заборгованість в сумі 7035,06 грн.,а також інфляційні нарахування у розмірі 2036,98 грн. та 3 % річних у розмірі 602,29 грн..

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 т равня 2019 року позов задоволено частково. Постановлено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за оплату комунальних послуг у розмірі 6853,95 грн.,інфляційні втрати - 2036,98 грн. та 3% річних - 599,96 грн..

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення та постановити нове про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що ним у відзиві на позов було зазначено про відсутність доказів про утворення заборгованості по комунальним платежам за період з 01.10.2015 року по 30.09.2018 року, за вказаний період всі нараховані до сплати платежі ним сплачені. Він звертав увагу суду на те, що ще у жовтні 2011 року йому була нарахована заборгованість ЖУ «Південне» ДПП «Екос» у розмірі 4676,14 грн., яку він не сплачував,оскільки вважав таке нарахування безпідставним, але суд не звернув на це увагу та не перевірив період часу, за який утворилася вказана заборгованість. Не погоджуючись з позовом, він зазначав, що розрахунком заборгованості наданим позивачем не підтверджується переривання позовної давності,оскільки надавши квитанції за період з березня 2015 року по жовтень 2018 року, він підтвердив наявність заборгованості за цей період і відсутність будь-яких погашень цієї заборгованості. 01.10 2018 року заборгованість склала 6 656,25 грн., а не 6853,95, як зазначено позивачем у розрахунку. Розрахунок, наданий позивачем, не містить періоду, за який утворилася заборгованість у розмірі 6853,95 коп. на 01.10.2015 року. Оскільки позов пред`явлено за межами трьохрічного строку утворення вказаної заборгованості він вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності на пред`явлення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач уважає, що строк на пред`явлення позову не був пропущеним, оскільки ним були подані заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості по комунальним послугам у розмірі 10 141,76 грн. в серпні та грудні 2015 року як до Солом`янського так і до Подільського районних судів м. Києва, але заяви були повернуті через непідсудність їх вказаним судам.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи, дослідивши її матеріали, колегія суддів приходить до наступного.

Судом установлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 знаходився на балансі та експлуатувався ТОВ «Перший український експертний центр», що підтверджується витягом № 3 з протоколу засідання Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» від 15.08.2012 року та актом приймання-передачі від 01.10.2012 на баланс обслуговування вказаного житлового будинку з балансу ПАТ ХК «Київміськбуд» на баланс ТОВ «Перший український експертний центр» (а.с.12-13,14-15).

Відповідач є власником квартири № 61 у вказаному будинку, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 03.08.2009 (а.с.10).

Згідно із розрахунком заборгованості від 09.10.2018, доданим позивачем до позовної заяви, розмір заборгованості відповідача за житлово-комунальні послуги становить 6853,95 грн. (а.с.8).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права,викладені в постановах Верховного Суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за комунальні послуги у розмірі 6853,95 грн., інфляційні втрати у розмірі 2036,98 грн. та 3 % річних - 599,96 грн., суд виходив з того, що наявність заборгованості у вказаній сумі доведена позивачем належними та допустимими доказами, а згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, через невідповідність його обставинам справи та вимогам закону,що регулює правовідносини,які виникли між сторонами.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до п. п. 4, 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року № 572, власник житла та наймач квартири зобов`язаний за рахунок власних коштів оплачувати всі витрати, пов`язані з утриманням житлового будинку і закріпленої прибудинкової території. Власники та наймачі квартир зобов`язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як убачається з позову, позивач як експлуатуюча та обслуговуюча організація, просив стягнути з позивача заборгованість по комунальним послугам, які були спожиті ним з 01.10.2015 року по 30.09.2018 року у розмірі 7035.06 грн.,зазначаючи, що відповідач отримує рахунки на сплату за житло-комунальні послуги , які містять у собі суму заборгованості,яка на даний час не погашена та завдає збитків товариству.

При цьому позивач зазначив, що в серпні та в грудні 2015 року ним були подані заяви про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості по комунальним послугам у розмірі 10 141,76 грн. як до Солом`янського, так і до Подільського районних судів м.Києва, але заяви були повернуті через непідсудність їх вказаним судам. І таким чином позивач уважає, що строк позовної давності ним не пропущений.

У ЦК позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 цього кодексу). Тобто позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю 3 роки (ст.257 ЦК).

Відповідно до ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості,або підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

У відзиві на позов відповідач зазначав, що заявивши вимоги про стягнення заборгованості за комунальні послуги у розмірі 7 035,06 грн., позивач не надав жодного документу, який би містив відомості про підстави нарахування такої заборгованості, початкову дату чи період її виникнення,тарифи та структуру, методику нарахування. В доданому розрахунку до позовної заяви відображені помісячні нарахування за надані послуги в період з 10. 2015 року по 09.2018 року, а також суми коштів, які сплачені ним відповідно до рахунків. Копіями квитанцій, доданих ним до відзиву за період з березня 2015 року по жовтень 2018 року, підтверджено, що ним було оплачено лише поточні платежі за житлово-комунальні послуги відповідно до нарахувань, заявлених у рахунках. Жодних переплат по рахунках та інших платежів, які б свідчили про визнання заявленої у рахунках заборгованості ним не здійснювалося. Навіть якщо припустити наявність факту оплати споживачем частини завищеної суми рахунку, чого ним не було зроблено, за комунальні послуги, такий факт не може свідчити про визнання всієї суми заборгованості та не є підставою для переривання строку позовної давності при стягненні невизначеної частини суми. Надані позивачем копії актів здачі - прийняття робіт та актів прийняття наданих послуг за окремі місяці з жовтня 2015 року по червень 2018 року не можуть вважатися належними доказами у розумінні ст.77 ЦПК України,так як не містять інформацію щодо предмета доказування і за надані в цей період вказані комунальні послуги відповідачем сплачено позивачу.

Аналізуючи позовні вимоги, розрахунок заборгованості відповідача по комунальним послугам, доданий до позовної заяви, відзив на апеляційну скаргу, заперечення відповідача на позов та надані ним квитанції про оплату комунальних послуг, колегія суддів приходить до висновку,що позивачем пропущено строк позовної давності на пред`явлення позовних вимог щодо заборгованості за комунальні послуги, яка почалась фіксуватись в квитанціях наданих відповідачу ще в вересні 2011 року та складала 352,46 грн., а в жовтні 2011 року - 4676,14 грн..

З наданих до суду першої інстанції відповідачем копій квитанцій з березня 2015 року по жовтень 2018 року вбачається, що позивачем в квитанціях за березень 2015 року зазначена заборгованість у розмірі 6590,79 грн., за вересень 6 853,95 грн.. У подальшому в графі заборгованість решти квитанцій зазначені різні суми заборгованості, але відсутні будь-які дані про сплату грошових коштів та їх розмір в погашення вказаної заборгованості. Не наведено таких даних і у наданому позивачем розрахунку в обґрунтування позову, а лише зазначено,що на жовтень 2018 року вона складає 6 853,95 грн..

Тобто позивачем не зазначено з якого часу почалась утворюватись,яку він заявив у позові, заборгованіст , яка нарахована ЖУ «Південне» ДП «Екос» у жовтні 2011 року і у розмірі 4676,14 грн..

Крім того з заборгованість відповідача за не оплату комунальних послуг, чи увійшла у суму заборгованості матеріалів справах вбачається, що в заявах про видачу судових наказів, поданих до Солом`янського та Подільського районних судів м. Києва про стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги, на вересень 2015 року та на грудень 2015 року заборгованість становила 10 141,76 грн., а у розрахунку позивача в даній справі ця заборгованість, в жовтні,листопаді та грудні 2015 року становить 6853,95 грн..

При цьому з вказаного розрахунку не вбачається, що відповідачем здійснювалися будь-які оплати на погашення заборгованості.

У зв`язку з зазначеним заслуговує на увагу аргумент апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено конкретної дати виникнення заявленої до сплати заборгованості ,з якого часу вона почалась накопичуватися та з якого часу виникло право позивача на стягнення цієї заборгованості.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на зазначене, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 2 ст.264 ЦК позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Наданими відповідачем копіями квитанцій по сплаті комунальних послуг встановлено, що з березня 2015 року позивач вже зазначав розмір заборгованості відповідача за спожиті комунальні послуги.

Посилання позивача на переривання позовної давності, оскільки ним були подані заяви про видачу наказу про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті комунальних послуг, не заслуговують на увагу, оскільки ухвалами Солом`янського районного суду м. Києва від 22.09.2015 року та Подільського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року були повернуті без розгляду за непідсудністю цим судам, тобто переривання позовної давності не відбулося.

Зазначене вище узгоджується з висновком Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року по справі № 904/191/18.

Таким чином строк позовної давності сплив у березні 2018 року в той час як позов подано поза його межами - 30 жовтня 2018 року, що є підставою для відмови у позові, враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування позовної давності.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про незаконність та необґрунтованість рішення суду, унаслідок чого воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр».

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року скасувати та постановити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не передбачає.

Головуючий: А. О.Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук