КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/18976/17

номер провадження: 22-ц/824/11691/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мороза Віктора Павловича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року у складі судді Миколаєць І.Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «F&CRealtу», товариства з обмеженою відповідальністю «Асканія», товариства з обмеженою відповідальністю «Індастріал констракшн», ОСОБА_2 , треті особи: публічне акціонерне товариство «Фінанси та Кредит», Національний банк України, про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «F&C Realtу» (далі - ПрАт «F&C Realtу»), товариства з обмеженою відповідальністю «Асканія» (далі - ТОВ «Асканія»), товариства з обмеженою відповідальністю «Індастріал констракшн» (далі - ТОВ «Індастріал констракшн»), ОСОБА_2 , треті особи: публічне акціонерне товариство «Фінанси та кредит» (далі - ПАТ «Фінанси та Кредит»), Національний банк України, про захист прав споживачів, стягнення неповернутого банківського вкладу та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є вкладником та кредитором ПАТ «Фінанси та Кредит». Станом на 13 серпня 2015 року акціонерами ПАТ «Фінанси та Кредит» були ПрАТ «F&C Realtу», ТОВ «Асканія», ТОВ «Індастріал констракшн», «Форт Ассет менеджмент лімітед», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 Єдиним власником істотної участі в банку, який фактично володіє 97,6693 % акцій банку є ОСОБА_2

Вказувала, що на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 вересня 2015 року № 171 в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було запроваджено тимчасову адміністрацію. Станом на дату подання позову на її рахунку в банку знаходилось 11 065,67 доларів США, що еквівалентно 300 654 грн 25 коп., які їй не повернуто. Вважала, що вказані грошові кошти є збитками, які підлягають стягненню з відповідачів на її корить, оскільки саме відповідачі є акціонерами АТ «Банк «Фінанси та Кредит» із найбільш істотною часткою у праві власності на цей банк.

Враховуючи, що відповідачі не виконали грошове зобов`язання, то позивач просила застосувати до відповідачів правові наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, та стягнути з відповідачів на свою користь три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 12 грудня 2016 року по 12 грудня 2017 року у розмірі 9 019 грн 62 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила стягнути солідарно з ПрАт «F&C Realtу», ТОВ «Асканія», ТОВ «Індастріал констракшн» та ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 309 673 грн 87 коп. неповернутого банківського вкладу, три проценти річних та судові витрати.

26 березня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мороз В.П. подав до суду першої інстанції заяву про залишення без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 309 673 грн 87 коп. неповернутого банківського вкладу (а.с.109).

Того ж дня, 26 березня 2019 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Мороз В.П. подав до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідачів ПрАт «F&C Realtу», ТОВ «Асканія», ТОВ «Індастріал констракшн» та ОСОБА_2 в солідарному порядку три проценти річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 28 332 грн 43 коп. за період з 17 грудня 2015 року по 25 березня 2019 року.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Мороз В.П.подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не розглянув належним чином позовні вимоги ОСОБА_1 , оскільки ухвалив рішення щодо позовних вимог про стягнення неповернутого банківського вкладу, які позивач просила залишити без розгляду, а позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання судом не розглядались. Вказує, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки тій обставині, що внесені позивачем грошові кошти на її вимогу у визначені договорами строки не повернуті, що дає право позивачу на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України.

АТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки після початку процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» був встановлений спеціальний порядок на проведення розрахунків з кредиторами банку, що унеможливлює задоволення вимог кредиторів поза межами ліквідаційної процедури та визначеної черговості. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, який з`явився в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів неповернутого банківського вкладу у розмірі 309 673 грн 87 коп. і трьох процентів річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 28 332 грн 43 коп., суд першої інстанції виходив із того, що сторонами договору банківського вкладу є ОСОБА_1 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит», яке на даний час не ліквідовано та має можливість повернути кошти у спосіб, визначений діючим законодавством. Договір банківського вкладу не породжує жодних прав та обов`язків для відповідачів, які не є сторонами цього договору банківського вкладу. Позивачем не доведено заподіяння їй шкоди відповідачами, розмір зазначеної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяною позивачу шкодою у вигляді неповернення суми залишку вкладу. Також суд зазначив, що відповідач ОСОБА_2 не є особою, на яку може бути покладено відповідальність за невиконання банком зобов`язань перед позивачем, оскільки правом звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди з посиланням на положення ст.58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» наділений Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п.5.ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що 26 березня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мороз В.П. через канцелярію суду першої інстанції подав заяву про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення неповернутого банківського вкладу у розмірі 309 673 грн 87 коп. (а.с.109).

Однак суд першої інстанції у порушення вимог п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України не постановив ухвалу про залишення без розгляду позовних вимог про стягнення неповернутого банківського вкладу у розмірі 309 673 грн 87 коп. та всупереч принципів диспозитивності цивільного судочинства безпідставно вирішив вказані позовні вимоги по суті.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення неповернутого банківського вкладу ухвалене з порушенням норм процесуального права, а тому не може бути залишене в силі в цій частині.

Також колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення трьох проценти річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 28 332 грн 43 коп. за період з 17 грудня 2015 року по 25 березня 2019 року не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 12 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений договір - заява № 300937/69793/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 5 місяців в іноземній валюті (далі - Договір), відповідно до умов якого вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок «2630.8.199775.002 у сумі 185 доларів США на строк з 12 листопада 2014 року по 12 квітня 2015 року (а.с.17-23).

Згідно з п.6 договору після закінчення строку, визначеного п.1 цього договору. вклад повертається вкладнику в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п.5.2 основних умов.

За змістом ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.

Згідно інформації, розміщеної на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», згідно з яким в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора АТ «Банк «Фінанси та Кредит», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській О.С. строком на три місяці з 18 вересня 2015 року до 17 грудня 2015 року включно.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит», призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та кредит», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», заступнику начальника відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Чернявській О.С. на два роки з 18 грудня 2015 року до 17 грудня 2017 року включно.

Інформацію про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку, призначення уповноваженої особи Фонду та відшкодування коштів вкладникам АТ «Банк «Фінанси та кредит» опубліковано в газеті «Голос України» від 23 грудня 2015 року № 242 (6246).

Вказані обставини не заперечуються учасниками справи, тому не підлягають доказуванню відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України.

По справі встановлено, що станом на 19 вересня 2015 року на відкритому у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» рахунку ОСОБА_1 знаходилося 10 880,00 доларів США, що еквівалентно 237 429 грн 88 коп.

05 листопада 2005 року через банк-агент «ПУМБ» позивачу ОСОБА_1 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було виплачено гарантовану суму відшкодування за вкладами в сумі 200 000 грн 00 коп., що не заперечується позивачем.

14 квітня 2016 року на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розміщено повідомлення, що згідно з п.12 ч.5 ст.12 та ч.5 ст.49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07 квітня 2016 року № 488 було прийнято рішення про затвердження переліку (реєстру) акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит».

За кредиторською вимогою ОСОБА_1 її вимоги були акцептовані 15 січня 2016 року за № 14396 та включені до четвертої черги вимог кредиторів на суму 40 340 грн 03 коп.

Вказані обставини підтверджуються довідками АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 31 травня 2018 року № 3-243000/4469, від 05 червня 2018 року № 3-071313/4553, а також кредиторською вимогою ОСОБА_1 від 30 грудня 2015 року (а.с.85-88).

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначення повноважень та функцій Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI).

Відповідно до п.6 ч.1 ст.2 Закону № 4452-VI ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Згідно з п.16 ч.1 ст.2 цього Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Наслідки запровадження тимчасової адміністрації визначені статтею 36 Закону № 4452-VI.

Відповідно до п.п.1,2 ч.5 ст.36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Частиною 2 ст.46 Закону № 4452-VI встановлено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів визначені статтею 52 Закону № 4452-VI.

Так, відповідно до ч.1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону, витрат, пов`язаних із консолідованим продажем активів Фондом; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування, а також для забезпечення повернення банкнот і монет, переданих Національним банком України на зберігання та для проведення операцій з ними; 6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано; 7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку; 8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку; 10) вимоги за субординованим боргом.

Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії банку і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили для позивача настання правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом порядку та черговості.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов`язань перед кредиторами, норми Закону є спеціальними; Закон є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Запровадження тимчасової адміністрації у банку та початок процедури його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

Такий правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2018 року (справа №127/10129/17).

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У заяві про збільшення позовних вимоги ОСОБА_1 посилалась на те, що станом на 15 квітня 2015 року на рахунку позивача обліковувалось 11 065, 67 доларів США, однак відповідачі зазначену суму їй не повернули, а тому просила стягнути з відповідачів ПрАт «F&C Realtу», ТОВ «Асканія», ТОВ «Індастріал констракшн» та ОСОБА_2 в солідарному порядку три проценти річних за порушення грошового зобов`язання за період з 17 грудня 2015 року по 25 березня 2019 року у розмірі 28 332 грн 43 коп. на підставі ст.625 ЦК України.

Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Разом з тим, після запровадження у банку тимчасової адміністрації та початку процедури його ліквідації у банку діють спеціальні норми закону, якими не передбачено стягнення трьох процентів річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України

Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховний Суду від 27 червня 2018 року (справа №344/9494/16-ц).

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що до завершення процедури виведення АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку та його ліквідації відповідно до Закону № 4452-VI, позовні вимоги ОСОБА_1 до співвласників істотної частки цього банку про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання щодо неповернутого банківського вкладу на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, є передчасними.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в частині правових підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мороза Віктора Павловича - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 червня 2019 року змінити в частині підстав відмови у позові ОСОБА_1 з мотивів, викладених у постанові Київського апеляційного суду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді