Справа № 461/1637/18 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/811/2594/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Лялюка Є.Д. від 01 жовтня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м.Львова від 01 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 25.01.2012 року у розмірі 4208,91 грн. Стягнуто із ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 1762,00 судового збору. В решті вимог позову відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» та у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити повністю у зв`язку з пропуском трирічного строку позовної давності. Вважає, що рішення винесене з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідач серед іншого покликався на те, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, у зв`язку з чим відповідач просила суд відмовити у задоволенні позову. З цього приводу у рішенні судом зазначено, що посилання відповідача на пропуск трирічного строку позовної давності суд оцінює критично, оскільки з розрахунку заборгованості, сума боргу погашалась 23.09.2015 року та 14.06.2016 року. Однак у відзиві вона покликається на те, що карткою припинила користуватись та внесла останній платіж 27.11.2014 року. Вказує, що суд не дослідив, що у вказані дати ПАТ КБ «Приватбанк» самостійно, без будь-якого погодження з відповідачем, стягував кошти з зарплатної картки відповідача. Зазначає, що умовами договору, який було укладено між сторонами спору, встановлено, що погашення боргу здійснюється щомісячним внесенням на погашення кредиту платежу в розмірі 7% від суми заборгованості. Останній платіж з погашення кредитної заборгованості відповідачем самостійно було здійснено 27.11.2014, а із позовом до суду банк звернувся 12.02.2018, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявила сторона спору. Звертає увагу, що з квітня 2014, як видно з виписки «Приват 24», банк в односторонньому порядку почав стягувати з її рахунку незрозумілі платежі «Приватбанк HEAD-OFFICE», штрафи та додаткові, непередбачені умовами користування карткою, проценти за користування кредитними коштами з картки. Дана обставина підтверджується скрін-шотами з відкритою програмою «приват-24». Також вказує, що всупереч положенням ЦК України, нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося ПАТ КБ «Приватбанк» не на основну суму заборгованості по кредиту, а на суму заборгованості кредиту до якої ПАТ КБ «Приватбанк» безпідставно додавав платежі «Приватбанк HEAD-OFFICE», штрафи та додаткові відсотки, що відповідно призвело до необґрунтованого та незаконного підвищення суми нарахованих відсотків. Крім цього, суд першої інстанції також не дослідив ту обставину, що ПАТ КБ «Приватбанк» заявлені вимоги про одночасне стягнення з неї 14084, 19 грн. пені та 1293, 67 грн. штрафу (процентної складової) за прострочення сплати кредиту та відсотків. Такі дії ПАТ КБ «Приватбанк» свідчить про безпідставне його намагання, як кредитора, застосувати до неї подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов`язання (прострочення виконання грошового зобов`язання), що суперечить вимогам ч.1 ст. 61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї а також інших письмових заяв та пояснень учасників справи у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 81 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 629, ч.1 ст. 625, ч.1 ст. 612, ч.1 ст. 1049 ЦК України та задовольняючи частково позов, виходив з того, що між сторонами 25.01.2012 року був укладений кредитний договір №б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_4 було надано кредит у розмірі 3700 грн.Суд критично оцінив посилання відповідача на пропуск трирічного строку позовної давності, оскільки з розрахунку заборгованості, сума боргу погашалась 23.09.2015 року та 14.06.2016 року. Однак у своєму відзиві відповідачка покликається на те, що карткою припинила користуватись та внесла останній платіж 27.11.2014 року.Суд встановив, що відповідачка не здійснює погашення наданого кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 17167,00 грн., що включає в себе: 1789,14 грн. заборгованість за кредитом; 14084,19 гривень нараховані відсотки; 500,00 гривень штраф (фіксована частина); 793,67 гривень штраф (процентна складова).Однак, врахував обставини, які мають істотне значення для справи, зокрема те, що розмір пені, яку позивач просив стягнути з відповідачки, є надто великим в порівнянні з нарахованими відсотками за користування кредитними коштами, а також її пенсійний вік та важке матеріальне становище, може бути зменшений, суд вважав, що з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 1000 грн. пені, що буде відповідати принципам розумності та справедливості.Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку, що з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь позивача 9601 грн. 55 коп. заборгованості за кредитним договором та 1762,00 грн. судового збору.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи, суперечать обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

7.03.2018р. ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_5 , у якому просило стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приват Банк»: заборгованість у розмірі 17 167.00 за кредитним договором №б/н від 25.01.2012 року, яка складається з наступного: 1789,14 грн. заборгованість за кредитом; 14084,19 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг; 500, 00 грн. штраф (фіксована частина), 793,67 грн. штраф (процентна складова). Судові витрати у розмірі 1762, 00 грн.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 25.01.2012 р. ОСОБА_6 було надано кредит у розмірі 3700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, відповідач не виконує зобов`язання перед позивачем, а саме не сплачує кредит та відсотки за його користування у термін визначений договором. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.12.2017 року становить 17167,00 грн., а тому просив позовні вимоги задоволити.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано, відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПривтаБанк» та ОСОБА_7 договору № б/н від 25.01.2012 року у формі Анкети-заяви, позивач надав, а відповідач отримала кошти у розмірі 3700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

До матеріалів справи банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_5 за вказаним кредитним договором станом на 31 грудня 2017 року становить 17167 грн. і складається із: заборгованості за кредитом 1789,14 грн., заборгованості за процентами 14084,19грн., заборгованість по судовим штрафам 1293,67 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Однак, у цій анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25.01.2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні змінив умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Крім цього, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (25.01.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (07.03.2018 року), тобтокредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи вказане, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 січня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_8 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_7 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019р. у справі №342/180/2019р.

Крім цього, згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, можуть бути встановлені законом.

За ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, з матеріалів справи вбачається, що остання оплата (повернення суми отриманих коштів) ОСОБА_7 здійснена 27.11.2014р. (розрахунок заборгованості а.с. 4-5), а позов поданий до суду 07.03.2018 року з пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки отримані кредитні кошти знову ж задовго до цього.

Також, слід вказати про те, що два останні факти погашення заборгованості 23.09.2015 року та 14.06.2016р. не слід вважати такими, що переривають строк позовної давності, оскільки такі погашення були здійснені не особисто відповідачкою, а самим банком, шляхом перерахування коштів з іншого рахунку відповідачки та такі дії Банку не слід вважати активними діями відповідачки, що могли б свідчити про визнання нею боргу перед банком.

Посилання представника позивача, що строк позовної давності становить 50 років, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки такий строк передбачений Умовами та правилами надання банківських послуг, однак такі не підписані позичальником, відповідачем по справі, відповідно на дані правовідносини поширюється загальний строк позовної давності.

Оскільки позов поданий у 2018 році, а остання оплата здійснена у 2014 році, тому строк слід вважати пропущеним.

Тому, суду першої інстанції слід було відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності про що було заявлено відповідачкою у суді першої інстанції.

Зважаючи на вказане, апеляційну скаргу слід визнати обґрунтованою та таку слід задовольнити, рішення ж суду слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 01 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 400 грн. судового збору за розгляд за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» в дохід держави 2243 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відстроченого до ухвалення судового рішення по справі.

Реквізити для стягнення судового збору в дохід держави:

Отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106

Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783

Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО): 899998

Рахунок отримувача: UA6026001

Код класифікації доходів бюджету: 22030106

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14.11.2019р.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра