КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/5861/15-ц Головуючий у суді І інстанції Виниченко Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 2 липня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що 17 травня 2007 року між банком та ОСОБА_1 , яка в подальшому змінила прізвище на « ОСОБА_1 », було укладено договір кредиту № 42.07-07/232 (далі - кредитний договір), згідно умов якого відповідач для придбання нерухомого майна отримала в кредит грошові кошти у розмірі 209 000,00 дол. США зі сплатою 12,7 % річних та кінцевим терміном повернення до 16 травня 2032 року. 7 квітня 2009 року сторони уклали договір про внесення змін № 1 до кредитного договору, в якому дійшли згоди про зміну графіку погашення основного боргу. На підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року, яке набрало законної сили 10 грудня 2013 року, звернуто стягнення на нерухоме майно, передане в іпотеку банку на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, та частково погашено її заборгованість у розмірі 860 000,00 грн. У подальшому відповідач взяті на себе зобов'язання щодо погашення залишку заборгованості за кредитом належним чином не виконувала, а тому станом на 1 січня 2015 року неї утворилась заборгованість у загальному розмірі 329 528,50 дол. США, що за курсом НБУ становить 5 196 188,57 грн і складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 195 748,96 дол. США, що еквівалентно 3 086 678,44 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 100 794,98 дол. США, що еквівалентно 1 589 391,22 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 8 403,03 дол. США, що еквівалентно 132 503,65 грн; пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 24 581,53 дол. США, що еквівалентно 387 615,25 грн, яку позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути на свою користь разом із понесеними витратами по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 2 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 42.07-07/232 від 17 травня 2007 року станом на 1 січня 2015 року у розмірі 5 196 188,57 грн та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн, а всього суму 5 199 842,57 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач порушила умови взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного погашення суми кредиту та відсотків за його користуванням в порядку і на умовах зазначених в договорі кредиту, у зв`язку з чим позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом дострокового стягнення заборгованості.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідач, від імені та в інтересах якої діє представник - адвокат Писаренко А.М.,звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач не була повідомлена належним чином про судові засідання у справі, їй взагалі не було відомо про існування такого судового спору, тому суд, ухвалюючи оскаржуване заочне рішення, позбавив її можливості обґрунтувати свої заперечення проти позову та порушив принцип рівності сторін, не забезпечивши справедливої судової процедури. Відповідач вважає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано відсутність у представників позивача процесуальних повноважень на ведення справи в суді та належного оформлення розрахунку заборгованості за кредитним договором. Суд прийняв до розгляду уточнені позовні вимоги та уточнений розрахунок заборгованості під час відкритого судового засідання за відсутності відповідача без її повідомлення, що робить дані докази недопустимими. Також суд не звернув уваги на пропуск позивачем строку позовної давності для позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту та на необґрунтованість вимог в частині стягнення заборгованості по процентам і пені, що підтверджується усталеною судовою практикою у подібних справах з ПАТ «Укрсоцбанк». Крім того, відповідач додала до апеляційної скарги заяву про застосування строків позовної давності.

Відзив ПАТ «Укрсоцбанк» на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 17 травня 2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 , яка в подальшому змінила прізвище на « ОСОБА_1 », було укладено договір кредиту № 42.07-07/232, за умовами якого банк надав відповідачу для придбання нерухомого майна (квартири) в кредит грошові кошти у розмірі 209 000,00 дол. США зі сплатою 12,7 % річних та кінцевим терміном повернення до 16 травня 2032 року (а.с. 5-8).

У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17 травня 2007 року між банком, позичальником та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір № 42.02-11/472, згідно з яким останні передали в іпотеку банку належну їм на праві власності трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

7 квітня 2009 року сторони уклали договір про внесення змін № 1 до договору кредиту № 42.07-07/232 від 17 травня 2007 року, в якому дійшли згоди про зміну графіку погашення основного боргу, який станом на 10 січня 2009 року становив 195 748,96 дол. США, та у зв`язку із цим з 10 січня 2009 року встановили новий графік погашення заборгованості за кредитом (а.с. 9).

На підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2013 року, у справі № 757/6919/13-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 860 000,00 грн (а.с. 12-19).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором та додатковою угодою до нього належним чином не виконувала, щомісячно мінімально необхідні платежі у розмірі 726,00 дол. США в рахунок погашення кредиту та відсотків за користування кредитом не вносила, а тому станом на 1 січня 2015 року вона має заборгованість у загальному розмірі 329 528,50 дол. США, що за курсом НБУ становить 5 196 188,57 грн і складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 195 748,96 дол. США, що еквівалентно 3 086 678,44 грн; заборгованості за відсотками у розмірі 100 794,98 дол. США, що еквівалентно 1 589 391,22 грн; пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 8 403,03 дол. США, що еквівалентно 132 503,65 грн; пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 24 581,53 дол. США, що еквівалентно 387 615,25 грн, що підтверджується уточненим розрахунком заборгованості (а.с. 50-54).

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, суд першої інстанції вважав заявлені позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» обґрунтованими та не спростованими ОСОБА_1 , яка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, не з`явилася в судове засідання.

Однак із такими висновками суду погодитися не можна.

Так, ЦПК України 2004 року, передбачав, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224 ЦПК України у вказаній редакції).

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України 2004 року ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою її проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів встановила, що відомості про отримання відповідачем копії ухвалиДніпровського районного суду м. Києва від 3 квітня 2015 року про відкриття провадження у справі (а.с. 35) в матеріалах справи відсутні, у тому числі й про направлення представником позивача - Боніславським О.Р. копії цієї ухвали та позовної заяви з додатками, які він отримав 8 квітня 2015 року безпосередньо в суді під розписку для направлення відповідачу (а.с. 41); направлена на адресу відповідача повістка про виклик до суду на 3 червня 2015 року повернулась до суду без вручення з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 58), а також в матеріалах справи відсутні відомості про отримання відповідачем копії заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 48).

Доказів надсилання судом повідомлення про розгляд справи 2 липня 2015 року (і відповідно - вручення) відповідачу взагалі немає, втім у цей день Дніпровським районним судом м. Києва було ухвалено заочне рішення у даній справі, а направлена відповідачу копія рішення також була повернута до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 64).

З огляду на зазначене, в матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року, порушив право відповідача знати про дату час і місце судових засідань (частина друга статті 6 ЦПК України 2004 року).

Відомості про повернення до суду першої інстанції одної повістки про виклик ОСОБА_1 з вказівкою причини повернення «за закінченням встановленого строку зберігання» не свідчить про виконання судом обов`язку із належного повідомлення вказаного учасника справи про дату та час її судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві від 8 серпня 2019 року про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 липня 2015 року представник відповідача вказував, зокрема, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що відповідач не отримувала повістки про виклик до суду і не знала про існування судового спору взагалі, внаслідок чого не змогла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

Суд першої інстанції в ухвалі від 29 серпня 2019 року зазначив, що у заяві про перегляд заочного рішення не вказані обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України в редакції, чинній на час перегляду заочного рішення).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законівУкраїни, забезпечуючи при цьому верховенство права, а судді - керуються відповідним принципом (частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI; частина перша статті 47 цього Закону; частина перша статті 48 вказаного Закону в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII в редакції, що була чинною на час перегляду заочного рішення).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судовими рішеннями суду першої інстанції у цій справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про дату, час і місце розгляду справи, фактично позбавив її права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Вказане порушення суд першої інстанції в іншому складі міг виправити, задовольнивши заяву про перегляд заочного рішення. Проте в ухвалі від 29 серпня 2019 року, встановивши причини неявки відповідача на судові засідання через неналежність її повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, суд не дослідив кредитний договір і проведений позивачем розрахунок заборгованості та лише послався на те, що відповідачем не надано доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи. Дослідження обставин, на які посилалася відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, мало істотне значення для вирішення спору, оскільки у разі їх підтвердження це було підставою для відмови у задоволенні позову повністю або в частині (частина четверта статті 267 ЦПК України).

За правилом частин першої, четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи(частина друга статті 376 ЦПК України).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про дату, час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про дату, час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Відтак, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду, суд першої інстанції фактично усунувся від вирішення спору по суті, безпідставно не взявши до уваги її доводи про те, що позовна заява подана з пропуском строку позовної давності, а також те, що вона, будучи неналежно повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, була позбавлена можливості повідомити про пропуск позивачем строку позовної давності у відповідній заяві.

Отже, той факт, що відповідач, яка не була належно повідомлена судом першої інстанції про дату, час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування строку позовної давності, яка додана до апеляційної скарги, навіть якщо ця заява не подавалася у суді першої інстанції.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц.

З прийняттям указаної постанови внесена визначеність щодо правильного застосування положень чинного законодавства у спорах даної категорії.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Під час апеляційного перегляду справи встановлено, що пунктом 4.4. кредитного договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.2.-3.3.6., 3.3.10.-3.3.12., 3.3.18. та 3.3.19. цього договору, порушення позичальником умов договору, визначених підпунктами 1.3. та 3.3.5. протягом більше, ніж десять робочих днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно із пунктом 4.5 кредитного договору, у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.7. (цільове використання кредиту) та 3.3.8. (сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Аналогічні положення містить пункт 7.4. кредитного договору.

Таким чином сторони у такий спосіб урегулювали питання дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

Як вбачається з уточненого розрахунку заборгованості, останній платіж на погашення тіла кредиту у розмірі 0,23 дол. США ОСОБА_1 здійснила 6 січня 2009 року, а на погашення процентів у розмірі 205,84 дол. США - 16 березня 2009 року (а.с. 50, 53), і після цього жодних платежів на виконання умов договору відповідачем не здійснювалося, а 7 квітня 2009 року було укладено додаткову угоду № 1, в якій вона визнала, що станом на 10 січня 2009 року її борг перед банком становив 195 748,96 дол. США.

Отже, ураховуючи положення пункту 4.5. кредитного договору, строк кредитування вважається таким, що сплив через дев`яносто днів з дня укладення додаткової угоди, тобто 7 липня 2009 року, відтак саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду за захистом порушеного права.

Проте з позовом до суду ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося лише 19 березня 2015 року, що свідчить про пропуск ним строку позовної давності, що з урахуванням заяви відповідача про його застосування та відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, нарахованої до 7 липня 2012 року.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України від 7 грудня 2016 року у справі № 6-719цс16 та неодноразово був підтриманий у постановах Верховного Суду в схожих справах за участю ПАТ «Укрсоцбанк».

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача зазначила, що у квітні 2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності й відповідним рішенням суду від 23 травня 2013 року, переглянутим в апеляційному порядку 10 грудня 2013 року, звернуто стягнення на іпотечне нерухоме майно та частково погашено заборгованість відповідача у розмірі 860 000,00 грн.

Дійсно, з розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що 24 вересня 2014 року банк самостійно зарахував вартість предмета іпотеки у розмірі 63 580,64 дол. США, що на той час за курсом НБУ було еквівалентно 860 000,00 грн, в рахунок часткового погашення нарахованих відсотків (а.с. 53).

Між тим, як встановлено апеляційним судом та підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 757/6919/13-ц (провадження № 61-12484св18) рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а тому може бути врахований під час вирішення даного спору (постанова Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15).

Відповідно до норм статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

Колегія суддів, проаналізувавши обставини справи на предмет переривання строку позовної давності, вважає за необхідне зазначити про відсутність підстав для застосування положень 264 ЦК України з огляду на те, що переривання перебігу позовної давності може мати місце виключно в межах строку такої давності. Із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки банк звернувся лише у квітні 2013 року, тоді як строк, протягом якого банк міг реалізувати своє право на звернення до суду сплив 7 липня 2012 року.

При цьому якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами.

Предметом спору в зазначеній справі було звернення стягнення на іпотечне майно, натомість у даній справі, яка переглядається, предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором.

Також слід врахувати, що часткове погашення заборгованості позичальника не може вважатися належною підставою для переривання строку позовної давності, оскільки зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості було здійснено самостійно банком під час примусового виконання судового рішення, що не може свідчити про добровільне визнання позичальником свого боргу.

Така правова позиція висвітлена Верховним Судом у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 161/20278/14-ц.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками та пені за несвоєчасне повернення кредиту і відсотків, нарахованої за період з 7 липня 2009 року по 1 січня 2015 року,колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування строку позовної давності, адже нарахування зазначеної заборгованості є неправомірним з огляду на таке.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену у договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необгрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, на які посилався позивач.

Аналогічний правовий висновок, висловлений у постанові Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Враховуючи, що право позивача нараховувати відсотки за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то починаючи з 8 липня 2009 року позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами, а тому до вимоги позивача про стягнення відсотків позовна давність не може бути застосована, оскільки така вимога є необгрунтованою.

З огляду на положення частин другої та третьої статті 549 ЦК України, відповідно до яких штраф та пеня є неустойкою, яка обчислюється у процентах від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання, за відсутності правових підстав для нарахування процентів після 7 липня 2009 року, відсутні й правові підстави для нарахування пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту та пені за несвоєчасне повернення відсотків за указаний період.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 7 липня 2009 року по 1 січня 2015 року, не підлягають задоволенню за їх безпідставністю.

За таких обставин, розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За нормою пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України з позивача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені відповідачем у межах даної справи, а саме 5 481,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 2 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 5 481,00 грн (п`ять тисяч чотириста вісімдесят одну гривню) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній