Справа № 159/5193/19
Провадження № 2/159/1329/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської обл. в складі:

головуючого судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Чорної Б.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач 11.09.19 р. звернувся до суду з вказаним вище позовом, просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником вказаної вище квартири за договором дарування квартири від 09.02.18 р. (номер запису про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24770023). Вказана вище квартира складається з однієї житлової кімнати, має заг. пл. 20,4 кв. м.. На даний час у вище вказаній квартирі зареєстрованою як проживаюча є лише відповідач з 02.04.14 р.. З 17.01.12 р. по 02.04.14 р. у цій квартирі була зареєстрована вона ж як « ОСОБА_3 », так як після розірвання шлюбу за рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 01.11.13 р. у справі № 159/5 740/13 ц, її прізвище змінено на дошлюбне - « ОСОБА_4 ». 22.07.09 р. відповідач як «Батюк» виїхала за межі України до Португалії на постійне місце проживання. З того часу до України вона жодного разу не поверталась, фактично, проживаючи у Португалії за прізвищем « ОСОБА_3 » на підставі паспорта серії НОМЕР_1 від 16.03.09 р., маючи посвідку на постійне проживання, зокрема, від 09.10.15 р., від 10.10.17 р.. За місцем реєстрації свого місця проживання в Україні, відповідач не проживає більше 10 р. - з дня реєстрації, оскільки мешкає у Португалії. Будь - яких речей чи документів відповідача у спірній квартирі немає. Покликаючись на ст. 47 Конституції України, ст. ст. 71, 72, 150 ЖК України, ст. ст. 405, 319, 391 ЦК України, зазначає, що сторони не мають домовленостей про користування спірним житлом. Реєстрація відповідача у його квартирі є порушенням його прав як власника. Покликаючись на ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зазначає, що відповідач більше 10 р. в Україну не приїжджає, добровільно змінити місце реєстрації свого місця проживання не може, тому просить позов задовольнити.

За ухвалою судді від 27.09.19 р. було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного (усного) провадження.

Копію вказаної вище ухвали суду, копію позовної заяви та доданих до неї документів відповідачем було отримано під розпис 08.10.19 р., що стверджується зворотнім рекомендованим поштовим повідомленням про вручення рекомендованої кореспонденції.

За станом на 07.11.19 р. відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подала.

У судовому засіданні позивач та його представник адвокат позов, кожен зокрема, підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Просять позов задовольнити. Позивач додатково пояснив, що відповідач є його сестрою і отримана у власність ним спірна квартира не є їх спільною сумісною власністю, зокрема.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, хоча належно повідомлена. Про причини неявки суду не повідомила.

На думку суду, розгляд справи по суті можливий у відсутності відповідача.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника - адвоката, показання свідків, проаналізувавши доводи позивача та ті норми законодавства, на які він покликається, дослідивши письмові докази, надані суду, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до повного задоволення.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так як слідує з копії договору дарування квартири від 09.02.18 р., позивач є власником кв. АДРЕСА_1 .

Згідно з копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, у власності позивача є 1/1 частки кв. АДРЕСА_1 , форма власності - приватна.

Як показав суду свідок ОСОБА_5 , він проживає по сусідству з квартирою позивача та останнього, який проживає у іншому місці, періодично зустрічає біля цієї квартири - 1 - 2 на тиждень. Відповідача ж він тривалий час більше року біля спірної квартири не бачив.

Аналізуючи показання цього свідка, суд враховує, що, з врахуванням доводів позивача про тривалий час перебування відповідача за кордоном, свідком стверджено ту обставину, що відповідач як така, що значиться проживаючою у спірній квартирі, разом з тим, квартирою не користується більше року.

Показання свідка ОСОБА_6 суд оцінює як такі, що не стверджують обставин, на які покликається позивач, так як свідок вказала, що відповідача не знає і чи хто проживає у спірній квартирі, вона знати не може у зв`язку з тим, що квартира обнесена парканом.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Та обставина, що відповідач у шлюбі, що був укладений нею 14.02.08 р. з ОСОБА_7 , мала прізвище « ОСОБА_3 », а після розірвання цього шлюбу за рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 01.11.13 р. у справі № 159/5 740/13 - ц за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про розірвання шлюбу, змінила прізвище на дошлюбне - « ОСОБА_4 », стверджується копією такого судового рішення.

Тому суд приходить до логічного висновку, що, відповідно до копії аркушів будинкової книги серії НОМЕР_2 № НОМЕР_3 742 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у кв. АДРЕСА_1 , саме відповідач значиться проживаючою за адресою: АДРЕСА_2 як « ОСОБА_4 » з 02.04.14 р., як « ОСОБА_3 » - з 17.01.12 р..

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається за членами сім`ї (в т. ч. колишніми) власника жилого приміщення у їх відсутність.

Як зазначив сам позивач, відпорвідач є його сестрою, вона зареєстрована у спірній квартирі ще до набуття ним права власності на квартиру.

За змістом зазначених вище норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які є та які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час.

Згідно з поданою позивачем копією закордонного паспорта, виданого 16.03.09 р. на ім`я відповідача, остання виїхала за межі України 23.07.09 р..

Суд враховує, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати один рік.

Відповідач, будучи зареєстрованою проживаючою у спірній квартирі, разом з тим, фактично, у ній не проживає безперервно понад рік.

Суд враховує, що початок відліку часу відсутності особи визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила одного року.

Однак доказів того, що відповідач прибувала у спірну квартиру на протязі року, що переривало б час відліку її відсутності у ній, у розпорядженні суду немає.

Таким чином в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач зареєстрована у спірній квартири, власником якої є позивач. Вона тривалий час понад рік - проживає за межами України, постійно та безперервно не проживає без поважних причин у спірній квартирі.

А тому суд приходить до висновку, що відповідач втратила право користування житловою площею у вказаній вище квартирі.

Доказів чи доводів протилежного відповідачем до суду не подано.

Тому позов слід задовольнити.

З відповідача на користь позивача підлягають стягненню всі, понесені ним судові витрати у справі у повному обсязі.

На підставі наведеного, Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 263 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. ч. 2 ст. 405, ст. ст. 391, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Ковеля Волинської області, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - кв. АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) грн, 20 коп. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і. н. НОМЕР_4 , паспорт № НОМЕР_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

представник позивача: адвокат Чорна Богдана Миколаївна, ІНФОРМАЦІЯ_3 ., адреса: АДРЕСА_4 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспаорт серії НОМЕР_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Головуючий:І. М. Логвинюк

Повний текст рішення суду складено 15.11.19 р..