ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/1413/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/447/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

за участю учасників справи: представника апелянта Чулкової Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2016 року (суддя Мацюк Ю.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що 2 лютого 2010 року між сторонами було укладено шлюб. У шлюбі у подружжя народилася донька ОСОБА_3 , яка проживає з позивачем. На підставі рішення суду 19 серпня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано, з січня 2015 року подружжя проживає окремо, подружніх стосунків не підтримують та спільного господарства не ведуть.

Перебуваючи у шлюбі, 22 травня 2013 року відповідач ОСОБА_1 зареєструвався як фізична особа-підприємець та відкрив два заклади харчування: кафе « ОСОБА_4 » та кафе «Бастіон». Для розвитку підприємницької діяльності були витрачені кошти на ремонт приміщень, придбання обладнання та устаткування. Позивач вказує, що частина коштів, яка витрачалася на розвиток підприємницької діяльності, пересилалася позивачці матір`ю, яка працює за кордоном, а частина коштів була отримана шляхом укладення споживчих кредитів, які погашалися за рахунок коштів, які пересилала мати з-за кордону. Таким чином, позивач зазначає, що кошти, які були витрачені на розвиток підприємницької діяльності, є її особистою приватною власністю.

Крім того, за час перебування у шлюбі, сторони придбали за готівку, яку пересилала мати позивача з-за кордону, та шляхом оформлення кредитів на ім`я позивача, побутову техніку, а саме: GPS-навігатор, ноутбук, сумку до ноутбуку, автоантену, три телевізори, духовку, дві мікрохвильові печі, електричну плитку, кухонну поверхню, пристрій для різання, кухонний комбайн, чистящий засіб для холодильника, два домашніх кінотеатри, рідкокристалічний телевізор, безпровідний геймпад, скиборізку, чохол.

Крім того, позивачем було відкрито два депозитних рахунки в банківських установах, на які було покладено власні кошти позивача ОСОБА_2 , отримані від матері ОСОБА_5 . Вказані кошти були також зняті відповідачем та витрачені на ремонтні роботи приміщень для ведення підприємницької діяльності.

У зв`язку з цим позивач, уточнивши позовні вимоги (т.1.а.с.162), просила суд стягнути з відповідача на її користь 1/2 частину місячного прибутку від діяльності ФОП ОСОБА_1 щомісячно; визнати придбану побутову техніку, загальною вартістю 31332,07 гривень, особистою приватною власністю ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошові кошти в розмірі 11 000 грн., що були зняті ОСОБА_1 з особистого депозитного рахунку ОСОБА_2 , та 1000,00 євро (що станом на 26.05.2014 року еквівалентно 1000,00*28,03=28030,00 грн.); стягнути з відповідача на її користь особисті власні кошти в розмірі 11 348 євро (що станом на 26.05.2014 року еквівалентно 11384,00*28,03=31 909,52 грн.), отримані ОСОБА_2 від матері ОСОБА_5 та які в подальшому були витрачені на розвиток та функціонування підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача на її користь кошти в розмірі 35 156,86 грн., що складає суму грошових зобов`язань ОСОБА_2 перед фінансовими установами, які були взяті на розвиток підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 . Згідно заяви про уточнення позовних вимог ціну позову позивач визначила у розмірі 413 612,45 грн.

26 вересня 2016 року ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області накладено арешт та заборону відчуження рухомого та нерухомого майна фізичної особи ОСОБА_1 та як фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , а саме в кафе «Півнушка» по АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , крім товарів, що знаходяться в обороті.

Заочним рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину місячного прибутку від діяльності ФОП ОСОБА_1 щомісячно.

Визнано побутову техніку: GPS-навігатор PRESTIGIO GeoVision 4250, ноутбук HP Pavillion qG 2203sr , сумку для ноутбука CASE LOGIC VNAI215, автоантену KING COMPANY XB-813, LED-телевізор THOM С148, LED-телевізор THOM СО44, духовку CAS, мікрохвильову піч ELENBERG, плитку електричну SATURN, поверхня нез.kep. PYRAMIDA CFEA, пристрій для різання DEKO, комбайн SATURN ST FP 0068, мікрохвильову піч DELFA D 20MGW, домашній кінотеатр SONY DAV-DZ640M, рідкокристалічний телевізор BRAVIS LED-DH3225BH чорний, домашній кінотеатр SAMSUNG HT-E350, LED телевізор PHILIPS 50PFT430 9/12, XBOX ACC Wireless controller Black, скиборізку ZELMER 294,5 NP, чохол Belkin Verve Tab Folio 7 рожевий, загальною вартістю 31 332,07 грн. особистою приватною власністю ОСОБА_2 , яка була набута за власні кошти ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 11000 гривень, що були зняті ОСОБА_1 з особистого депозитного рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , та 1000,00 євро (що станом на 26.05.2014 року еквівалентно 1000,00*28,03=28030,00 грн.), що були зняті ОСОБА_1 з особистого депозитного рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_2 , та витрачені на підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 особисті власні кошти в розмірі 11 348 євро (що станом на 26.05.2014 року еквівалентно 11384,00* 28,03=319093,52 грн.), отримані ОСОБА_2 від матері ОСОБА_5 , та які в подальшому були витрачені на розвиток та функціонування підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 35 156,86 грн., що складає суму грошових зобов`язань ОСОБА_2 перед фінансовими установами, які були взяті на розвиток підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 4136,1 грн.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 5 грудня 2018 року вказану заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2016 року, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити рішення, яким частково задовольнити позов.

З вказаним рішенням не погоджується через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Зазначає, що жодних коштів для здійснення підприємницької діяльності позивач йому не надавала, її особистих коштів з її особистого рахунку він не знімав, та взагалі доступу до її особистого рахунку не мав. Про грошові зобов`язання ОСОБА_2 перед фінансовими установами ОСОБА_1 не було відомо. Йому достовірно відомо, що позивачем на кошти матері у м. Рівне була придбана земельна ділянка для будівництва житлового будинку. Доводи позивача щодо надання своїх коштів відповідача є надуманими, безпідставними та непідтвердженими жодними доказами.

Щодо визнання за позивачем права особистої власності на побутову техніку, апелянт зазначає, що після розірвання шлюбу вся побутова техніка залишилась у користуванні позивача.

На думку апелянта судом неправильно застосовано положення статей 57, 60, 61, 71 СК України, а саме не встановлено обсягу спільного майна, факт та час його набуття за спільні кошти, тобто статус спільної сумісної власності, а також наявність майна під час розгляду справи.

Крім того, судом не враховано судову практику, що згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницької діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення; фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницької діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яке належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця, яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і не в інтересах сім`ї та використовується в його підприємницькій діяльності з метою отримання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Апелянт вказує, що справа була розглянута без повідомлення його про розгляд справи, рішення постановлялось за його відсутності, копію позовної заяви, судових повісток, копії рішення він не отримував.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2016 року залишити без змін. На її думку суд першої інстанції правомірно застосував норми права, виніс по суті спору справедливе та законне рішення.

Вважає, що апеляційна скарга не підкріплена належними доказами і ґрунтується на голослівності відповідача.

Зазначає, що в ході розгляду справи викладені нею, позивачем, обставини підтверджені даними: виписки, фіскальних чеків на придбання товарів та побутової техніки, копій кредитних договорів на придбання техніки, копій квитанцій про погашення кредиту, копій виписки по картковим рахункам, копій заяв про відкриття кредитного рахунку, копій квитанцій про погашення заборгованості, копій квитанцій про переказ коштів з-за кордону на ім`я позивача, копій договорів про відкриття депозитних рахунків, копій квитанцій про зарахування коштів для погашення заборгованості.

Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу вся зазначена побутова техніка залишилась у користуванні відповідача, оскільки позивач не змогла потрапити до приміщення, де техніка знаходиться, щоб її забрати.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Апеляційний суд, відповідно до ст. 376 ЦПК України, скасовує рішення суду першої інстанції, якщо встановить невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Правовідносини, з приводу яких позивач звернулась до суду, є цивільно-правовими та регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

До того часу, поки не буде доведене протилежне, вважається, що кожен з подружжя при розпорядженні спільним майном діє в інтересах подружжя.

Відповідно до вимог ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, неподільні речі присуджуються одному з подружжя.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пунктом 24 роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Рішенням Конституційного суду України № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року, щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України, передбачено, що положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки, згідно з ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, то тлумачення норми Сімейного кодексу Конституційним судом України поширюється і на правовідносини, суб`єктом яких є фізична особа-підприємець.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас, відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності. Окремою формою підприємницької діяльності є підприємницька діяльність фізичних осіб. Жодних спеціальних умов чи обмежень використання фізичною особою, яка перебуває у шлюбі, свого майна для здійснення підприємницької діяльності законом не встановлено. Як зазначається у ч. 2 ст. 52 ЦК України, фізична особа підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. На підставі цього положення, а також норм ст. ст. 57, 61 СК України, слід дійти висновку, що майно фізичної особи підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. (Правова позиція у справі № 6-79 цс 13)

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 2 лютого 2010 року.

На підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 19 серпня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Від шлюбу подружжя має доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Викладені обставини підтверджені даними: копії свідоцтва про шлюбу серії НОМЕР_3 ; копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 ; копії рішення суду (т. 1 а. с. 12, 13, 14).

За даними виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, 22 травня 2013 року було проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з напрямком діяльності ресторанів, надання послуг мобільного харчування (т. 1 а. с. 15-16).

За даними довідки Славутської ОДПІ №5035 від 20 вересня 2016 року, ФОП ОСОБА_1 в період з 22 травня 2013 року по 31 грудня 2013 року отримано доходів в розмірі 5806 грн., за 2014 рік отримано доходів в розмірі 14616 грн. (т. 1 а. с. 147 ).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи з ст. 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись принципами законності та справедливості, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності та, співставивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємний зв`язок, суд дійшов до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

З таким висновком Хмельницький апеляційний суд не погоджується.

Кожна сторона, відповідно до ст. 81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, матеріали справи не містять доказів, необхідних для встановлення обсягу спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Позивачем не надано доказів для з`ясовування джерел і часу придбання майна.

Документи, на які посилається позивач - фіскальні чеки, в яких зазначено, що за період часу з 1 липня 2013 року по 15 грудня 2014 року було витрачено 11886,46 грн. на придбання матеріалів на ремонт, придбання обладнання та устаткування на розвиток підприємницької діяльності, не можуть бути визнані належними доказами, оскільки не містять інформації про зазначені обставини. Відсутні докази, що саме ці матеріали, обладнання використано на ремонт приміщень та на підприємницьку діяльність відповідача.

Матеріали справи також не містять доказів, які б беззаперечно свідчили, за чиї кошти під час перебування сторін у шлюбі було придбано побутову техніку: GPS-навігатор PRESTIGIO GeoVision 4250, ноутбук HP Pavillion qG 2203sr , сумку для ноутбука CASE LOGIC VNAI215, автоантену KING COMPANY XB-813, LED-телевізор THOM С148, LED-телевізор THOM СО44, духовку CAS, мікрохвильову піч ELENBERG, плитку електричну SATURN, поверхня нез.kep. PYRAMIDA CFEA, пристрій для різання DEKO, комбайн SATURN ST FP 0068, мікрохвильову піч DELFA D 20MGW, домашній кінотеатр SONY DAV-DZ640M, рідкокристалічний телевізор BRAVIS LED-DH3225BH чорний, домашній кінотеатр SAMSUNG HT-E350, LED телевізор PHILIPS 50PFT430 9/12, безпровідний геймпад XBOX ACC Wireless controller Black, скиборізку ZELMER 294,5 NP, чохол Belkin Verve Tab Folio 7 рожевий, загальною вартістю 31332,07 грн. Відсутні в матеріалах справи докази місця знаходження зазначеної побутової техніки, дані про те, хто ними користується на час розгляду справи. Відповідач заперечує знаходження речей у його користуванні і пояснює, що вони знаходяться в користуванні позивача.

Документи, надані позивачем про те, що під час перебування у шлюбі на її ім`я було відкрито банківські рахунки з використанням платіжних карток, а також кредитних рахунків, а саме: картку/рахунок відкритий в ПАТ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_2 № НОМЕР_5 , по якій було використано 4656,86 грн. кредитних коштів; кредитну лінію в ПАТ «Дельта Банк» від 03.02.2013 року на ім`я ОСОБА_2 з видачею кредитної картки з лімітом в 10000 грн. № НОМЕР_6 ; кредитну лінію в ПАТ «Дельта Банк» по рахунку № НОМЕР_7 /1119 від 30.05.2013 року на ім`я ОСОБА_2 з лімітом в 20500 грн., депозитний рахунок в ПАТ «Дельта Банк» 18.04.2013 року, на підтвердження чого уклала договір № НОМЕР_2 на суму 1000,00 євро (станом на 26.05.2014 року еквівалентно 1000,00* 28,03=28 030,00 грн.), депозитний рахунок в ПАТ «Дельта Банк» 03.07.2013 року, на підтвердження чого уклала договір № НОМЕР_1 на суму 11 000,00 грн., не містять доказів, що кошти були використані на користь відповідача (т. 1 а. с. 42-48, 49, 51-63, 86 - 89).

Надані позивачем документи викладені іноземною мовою, про те, що нібито під час перебування у шлюбі позивач ОСОБА_2 отримувала грошові перекази від матері ОСОБА_5 : за 2011 рік грошові кошти в розмірі 999,00 євро; за 2012 рік 3150,00 євро; за 2013 рік 4499,00 євро; за 2014 рік 1400,00 євро; за 2015 рік 1300,00 євро, що в загальному складає суму 11348 євро (станом на 26.05.2014 року еквівалентно 11384,00*28,03=319093,52 грн.), є сумнівними, їх неможливо зрозуміти (т. 1 а. с. 66-85). Доказів, що ці кошти дійсно отримала ОСОБА_2 і використала на користь відповідача, в матеріалах справи відсутні.

Натомість ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції документи, що свідчать про отримання ним у період перебування у шлюбі значних сум коштів, що могли бути використані на сім`ю та на розвиток його підприємницької діяльності.

Крім того, відповідач-апелянт надав документи про придбання позивачем земельної ділянки та будинку, що спростовує посилання позивача про використання її коштів на користь відповідача (т. 1 а. с. 166 179).

ОСОБА_1 припинив свою підприємницьку діяльність 28 листопада 2017 року (т.2 а. с. 156 157).

Апеляційним судом, з врахуванням того, що відповідач не брав участі у справі в суді першої інстанції, зазначені документи були долучені до матеріалів справи.

Оцінивши наявні в матеріалах докази Хмельницький апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не надала належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження свого позову, а суд передчасно зробив висновок про підставність позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, то відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, змінює розподіл судових витрат.

За звернення до апеляційного суду ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 6201 грн. Апеляційну скаргу задоволено повністю, тому на користь апелянта з позивача слід стягнути судові витрати в повному обсязі.

Крім того, ОСОБА_1 просить стягнути 30000 грн. витрат на правову допомогу.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інші проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 О.Д. надано копію договору про надання правової (правничої) допомоги б/№ від 5 серпня 2019 року, звіт-рахунок обліку часу витраченого на виконання роботи з опис робіт, копії квитанцій про сплату 30000 грн.

Із наданого звіт-рахунок обліку часу витраченого на виконання роботи з опис робіт, суд встановив, що адвокатом Чулковою Н.К. надані ОСОБА_1 такі послуги: ознайомлення з наданими клієнтом документами, аналіз судової практики, опрацювання правової позиції, оцінка судової перспективи, зустріч з клієнтом (консультація, укладення договору про надання правової допомоги, погодження позиції по справі, підготовка клопотання про приєднання доказів, підготовка та подання заяви про відкладення справи та клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, ознайомлення з матеріалами справи, вивчення та аналіз матеріалів справи, зустріч з клієнтом (визначення/погодження подальшої позиції по справі з врахування вивченої справи, підготовка відповіді на відзив, участь в засіданні апеляційного суду. Загальний витрачений час адвокатом Чулковою Н.К. складає 28 год.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи (яка, на думку колегії суддів, не є занадто складною), Хмельницький апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, та визначити їх розмір, який підлягає відшкодуванню позивачем, у сумі 10 000, 00 грн.

З врахуванням усіх наведених аргументів, що мають значення для вирішення цього правового питання, такий розмір бути об`єктивним та справедливим.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , паспорт серії НОМЕР_9 , Рівненським МВ УМВС 29.04.2010, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 , паспорт серії НОМЕР_11 , виданий Славутським РС УДМС України в Хмельницькій області 22.02.2016 року, судові витирати в сумі 6201 грн. та витрати на правову допомогу 10000 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 9 вересня 2019 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк