Постанова

Іменем України

03 вересня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/10163/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

в складі судді Колдіної О.О.

від 18 грудня 2018 року

у справі №752/6508/16-ц Голосіївського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»

про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю недійсним,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», Банк, відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», відповідач 2) про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю недійсним.

В обґрунтування позову посилалась на те, що при укладенні договору купівлі-продажу кредитного портфелю, який за своїм змістом є договором факторингу, порушено приписи ч. 2 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», зокрема в частині недотримання банком обмеження щодо укладення договорів факторингу, встановленого п. 1 «Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», затвердженого розпорядженням Держфінпослуг №231 від 03.04.2009, в частині набуття фактором ТОВ «ОТП Факторинг Україна» відступленого права грошової вимоги за договором факторингу до боржника - фізичної особи.

ПАТ «ОТП Банк», як фінансова установа, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 1 «Положень про віднесення операцій з фінансовими активами», підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, ст. 10 ЦК України, не мав права відступати право вимоги боргу, який належить фізичній особі.

Позивачка, посилаючись на те, договір купівлі-продажу кредитного портфелю, укладений 05 листопада 2010 року між відповідачами, не відповідає вищевказаним положенням закону, просила визнати даний договір недійсним.

В квітні 2018 року позивачка звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог, в якій окрім підстав вказаних в позовній заяві про визнання договору недійсним зазначила, що підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним є неповідомлення її про заміну кредитора, а також невідповідність вимогам ст. 1078 ЦК України, оскільки відсутній предмет договору, не вказана сума боргу.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду позивачка подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції не взято до уваги обставини реалізації заставного майна на прилюдних торгах без повідомлення боржника та за заниженою ціною, і як наслідок відсутність у позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі вказаному в договорі купівлі-продажу кредитного портфелю.

Не враховано, що Банк не повідомляв боржника про наміри відступлення права вимоги за кредитним договором, і що таке відступлення відбулося через рік після реалізації автомобіля.

Не досліджено незаконність нарахування після закінчення строку дії договору відсотків у розмірі передбаченому умовами договору.

Судом безпідставно взято до уваги заочне рішення Оболонського районного суду від 18.12.2013 про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна», з висновками якого не погоджується позивач. На думку скаржника не може бути взято до уваги судове рішення, яке ухвалено без дослідження матеріалів кредитної справи та безспірності суми боргу.

Судом не взято до уваги, що позивач, звертаючись з позовом про визнання недійсним договору кредитного портфелю в обґрунтування недійсності правочину посилалася саме на відсутність заборгованості в розмірі, вказаному в кредитному портфелі, який є предметом оскаржуваного договору купівлі-продажу від 05.11.2010, тоді як заочне рішення ухвалено після укладення оспорюваного договору.

Також, як на підставу скасування судового рішення посилалася на порушення судом норм матеріального права, а саме не застосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

Вважала, що суд повинен був застосувати норми матеріального права, що стосуються правовідносин з приводу укладення та виконання кредитних договорів, а саме: ст. 526, 546, 599, 631, 1048, 1050, 1054 ЦК України і норми матеріального права, що стосуються пропуску позовної давності у кредитних правовідносинах - ст. 257, 258, 263, 266 ЦК України.

Вказувала, що суд першої інстанції посилаючись на заочне рішення від 18.12.2013, яким стягнуто заборгованість, в тому числі відсотки та пеню, не врахував, що пеня як вид неустойки має скорочений строк позовної давності - 1 рік, тоді як на дату звернення до Оболонського районного суду минуло майже 3 роки.

Судом також не враховано, що кредитним договором не передбачено ставки нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку його дії; суд не перевірив можливості нарахування процентів після закінчення строку дії договору на рівні облікової ставки Національного банку України, не визначив розмір процентів за період після спливу строку дії договору.

Крім того, на думку скаржника застосуванню підлягали норми матеріального права, що стосуються правовідносин щодо обтяжень та реалізації заставного (рухомого) майна з прилюдних торгів - Закон України «Про нотаріат», Закон України «Про заставу», Закон України «Про іпотеку», Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», постанова Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5, ст. 589, 590, 593 ЦК України.

Суд першої інстанції не перевірив безспірність заборгованості, яка була предметом договору купівлі-продажу кредитного портфелю.

Судом не взято до уваги, що між первісним кредитором та позичальником було досягнуто письмової домовленості щодо добровільної реалізації предмета застави за ціною оцінки на день передачі (08.10.2008) автомобіля представнику банку, однак протиправне зволікання банку з виконання досягнутої домовленості призвело до необґрунтованого та протиправного збільшення обсягу відповідальності боржника.

Також, вказувала, що судом першої інстанції не надано оцінки доводам позивача щодо обмеження права відповідачів на укладення оскаржуваного договору факторингу, предметом якого є боргові зобов`язання фізичних осіб, яку суд мав би надати з врахуванням саме законодавства, чинного на дату укладення спірного договору.

Судом першої інстанції не перевірено доводи боржника в повному обсязі, зокрема чи мав позивач на час укладення спірного договору заборгованість перед банком, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

При вирішенні спору судом не враховано правові висновки, висловлені Верховним Судом в постанові від 13.06.2018 по справі №408/8040/12-ц, в постанові від 19.09.2018 по справі №207/1587/16, в постанові від 31.10.2018 по справі №308/11193/16-ц, а також висновки Верховного Суду України в постанові від 05.07.2017 по справі №6-887цс17 та в постанові від 17.12.2014 по справі №6-143цс14.

Крім того, як на підставу скасування рішення суду вказувала на те, що Банком не виконано ухвалу суду від 12.04.2018 про витребування доказів (надання кредитної справи).

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судове рішення першої інстанцій та ухвалити нове, яким задовольнити позов про визнання договору факторингу недійсним.

Скаржник стверджує, що договір факторингу, на підставі якого виникли спірні правовідносини, зокрема, відбулась заміна кредитора, суперечать вимогам чинного законодавства, вважає, що існують обмеження щодо укладення таких договорів у частині набуття фактором відступленого права вимоги до боржників - фізичних осіб.

Відповідачі своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник позивача - Самаріна Г.В. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідачі, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Підставою звернення до суду із цією позовною заявою стало укладення 5 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору факторингу (портфельного відступлення права вимоги), відповідно до якого серед інших було відступлено право вимоги за кредитним договором №CL005/335/2005, укладеним між ЗАТ АКП «Райффайзенбанк Україна» (правонаступниками якого стали ЗАТ «ОТП Банк», а в подальшому ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Предметом позову є визнання договору факторингу недійсним.

За загальним правилом, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ст. 203 ЦК України щодо обсягу дієздатності, волевиявлення та спрямованості на реальне настання наслідків.

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 09.12.2005 між ЗАТ АКП «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CL005/335/2005 (далі - Кредитний договір), за умовами якого Позичальник отримала кредит в розмірі 40567 доларів США на придбання автомобіля «Тайота Прадо» з оплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11% річних, зі строком дії до 09.12.2010.

09.12.2005 між сторонами Кредитного договору був укладений Договір застави автотранспортного засобу № РCL005/335/2005, за умовами якого заставодавець передала заставодержателю в заставу автомобіль «Тайота Прадо», д.н. НОМЕР_1 , в забезпечення виконання умов Кредитного договору, за яким заставодавець повинна повернути в повному обсязі суму кредиту в розмірі 40567 доларів США та проценти за користування кредитом.

05.11.2010 з між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого відповідач 1 передав відповідачу 2 право вимоги за кредитними договорами, у тому числі №CL005/335/2005 на суму 40031,11 доларів США, яка складалась з суми основного боргу 24540,92 доларів США та нарахованих відсотків в розмірі 15490,19 доларів США.

Відповідно до ст. 1 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю, кредитний портфель - це права вимоги до боржників (їх поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості боржників перед продавцем та Кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції (у разі їх наявності) на дату набрання чинності, а також права, зазначені у ст. 3.3 цього Договору.

Пунктом 3.1. ст. 3 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю визначено, що продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких оформляється у Додатку 1 до цього Договору), а покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов`язується сплатити винагороду.

15.11.2010 ПАТ «ОТП Банк» повідомило ОСОБА_1 про передачу прав вимоги та необхідність виконання в повному об'ємі усіх зобов'язань за Кредитним договором на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що підтверджується копією письмового повідомлення та описом вкладення в цінний лист (а.с. 171, 172).

Доводи скаржника щодо протиправності ухваленого рішення суду першої інстанції спростовуються наступним.

Так, ОСОБА_1 стверджує, що поза увагою суду залишився факт відсутності заборгованості в розмірі зазначеному в кредитному портфелі.

Разом з тим, наявність у ОСОБА_1 кредиторської заборгованості перед Банком сторонами не заперечується. ОСОБА_1 не погоджується лише з розміром заборгованості, визначеному в договорі купівлі-продажу кредитного портфелю.

В рішенні судом зазначено, що факт існування заборгованості встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.12.2013, яким задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №CL005/335/2005 в розмірі 40031,11 доларів США та нарахованої пені в сумі 300000 грн.

При цьому, суд дійшов висновку, що при розгляді зазначеної справи судом було встановлено лише часткове виконання позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором.

Доводи ОСОБА_1 , що поза увагою суду залишився той факт, що реалізація заставного майна відбулася з порушенням норм матеріального права, без повідомлення боржника і за заниженною ціною спростовуються висновками, які містяться в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Судом встановлено, що 08.10.2008 ОСОБА_2 , як представник позивача, передав ОСОБА_3 транспортний засіб «Тайота Прадо», д.н. НОМЕР_1 , документи та ключі від нього з метою зберігання для подальшої реалізації.

27.07.2009 старшим державним виконавцем Марченко Ольгою Миколаївною було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису №5967 від 30.09.2008, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу про стягнення з ОСОБА_1 на користь АКБ «Райффайзен Банк Україна» боргу в сумі 339855, 95 гривень.

В ході зазначеного виконавчого провадження була проведена оцінка автомобіля «Тайота Прадо», д.н. НОМЕР_1 .

25.12.2009 старшим державним виконавцем Марченко О.М, винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», з частковим погашенням боргу на суму 92589,70 грн за рахунок заставного майна.

Зазначені кошти надійшли на рахунок позичальника, що підтверджується випискою по особовому рахунку.

Судом враховано, що позивач при зверненні до суду та представник в ході судового розгляду посилались на порушення процедури реалізації заставного майна, а саме: продаж його за заниженою ціною, яка не відповідала реальній вартості майна, а також вчинення виконавчого провадження на підставі виконавчого документа, який не видавався.

Судом досліджено довідку, видану Київським державним нотаріальним архівом (а.с. 198), відповідно до якої в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за 2008 рік приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. за реєстровим №5867 відсутній запис про вчинення виконавчого напису.

Як зазначено в мотивувальній частині судового рішення, незважаючи на наявність зазначених доказів, дій щодо оскарження процедури реалізації заставного майна у визначений законом спосіб позивачем не вчинялось, доказів на підтвердження зазначених обставин суду не надано.

З огляду на те, що предметом розгляду у цій справі є підстави для визнання договору недійсним, а не питання правомірності реалізації заставного майна з прилюдних торгів, вказані доводи скаржника не можуть бути взяті до уваги.

Також не підлягають врахуванню висновки висновки Верховного Суду України, на які посилається скаржник в апеялційній скарзі, оскільки предмети та обставини у справах, які переглядалися Верховним Судом України, та у даній справі є різними.

Щодо посилань ОСОБА_1 на те, що договір факторингу, на підставі якого виникли спірні правовідносини, зокрема, відбулась заміна кредитора, суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки існують обмеження щодо укладення таких договорів у частині набуття фактором відступленого права вимоги до боржників - фізичних осіб, слід зазначити таке.

Статтею 204 ЦК України гарантується презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Положеннями статті 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Також відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

З наведених норм не вбачається обмежень щодо відступлення факторові грошових вимог до боржника - фізичної особи, існує лише обмеження для фізичної особи бути стороною в такому договорі (постанова ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі №826/7941/117).

Крім того, скаржник обґрунтовує неправомірність відступлення права вимоги за його кредитним договором з Банком на підставі договору факторингу з посиланням на положення підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, стверджуючи, що кредит, на забезпечення якого був укладений вказаний договір, отримувався на придбання рухомого майна для особистого використання.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання.

Вказана Конвенція ратифікована Законом України від 11 січня 2006 року 3302-IV «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг», однак не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки відповідно до пункту 1 статті 2 цієї Конвенції вона застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав (постанова ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі №826/7941/117).

Разом з тим договір факторингу від 5 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений між юридичними особами в межах здійснення господарської діяльності лише на території України.

Викладені у апеляційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду першої інстанцій не підтвердилися під час перегляду справи апеляційним судом.

Суд першої інстанцій правильно застосував норми матеріального та процесуального права, ухваливши законне та обґрунтоване рішення.

За правилами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанцій, при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій, не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай