Справа № 449/769/17 Головуючий у 1 інстанції: Гуняк О.Я.
Провадження № 22-ц/811/241/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретар Жукровська Х.І.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 , представника позивача адвоката Копистинського Т.М., відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Шпунта Мар`яна Богдановича та представника позивача ОСОБА_3 адвоката Копистинського Тараса Михайловича на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , з участю третіх осіб: Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області, органу опіки та піклування Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернувся а суд із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , треті особи: Бібрська міська рада Перемишлянського району Львівської області та орган опіки і піклування Перемишлянської районної державної адміністрації Львівської області та просив:

- усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 - за адресою: АДРЕСА_3 .

В обґрунтування позову покликається на те, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.10.2015 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Грицак О.І. Цей житловий будинок має загальну площу 133, 8 кв.м., з яких 67, 7 кв.м. житлова площа, та фактично розподілений на дві окремі квартири у яких проживають відповідачі разом із членами їх сімей. З моменту набуття у власність житлового будинку позивач не може реалізувати своє право власності на зазначене майно, здійснювати користування та розпорядження ним у зв`язку із незаконним проживанням у ньому відповідачів. Покликається на те, що нікому згоди на проживання у вищезгаданому житловому будинку не надавав. Неодноразово звертався із вимогою звільнити займану житлову площу, проте у добровільному порядку відповідачі відмовляються. В обґрунтування позову покликається на вимоги ст.ст. 321, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 116, 150, 155 ЖК УРСР та вважає, що оскільки житловий будинок належить на праві приватної власності позивачу, зайнятий відповідачами самоправно, жодних правових підстав для проживання у ньому у відповідачів немає, а відтак, такі повинні бути виселені без надання їм іншого житлового приміщення.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди з боку ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 в праві користування та розпорядження житловим будинком

АДРЕСА_3 ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 із житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_3 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року оскаржив представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Шпунт Мар`ян Богданович, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що суд першої інстанції допустився неправильного застосування норм матеріального права, не застосувавши до спірних правовідносин норму ст. 259 ЦК УРСР, не зазначив у оскаржуваному рішенні мотивів відхилення доводів відповідача із даного приводу, а також порушив приписи ст. 58 Конституції України. Також зазначає, що районний суд не застосував до спірних правовідносин норму статті 109 ЖК Української РСР про те, що виселення не може відбуватись без надання іншого житла, яка підлягала застосуванню.

На думку апелянта, суд першої інстанції у порушення ст. 89 ЦПК України не надав належної оцінки правовстановлюючому документу, на підставі якого позивачем заявлено позов.

Звертає увагу, що відповідачі не забезпечені рівноцінним житлом, тобто таким, яке б було придатним для вселення та проживання, та не становило б загрози для їхнього життя та здоров`я.

Просить рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Також рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року оскаржив представник позивача ОСОБА_3 адвокат Копистинський Тарас Михайлович.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також невідповідністю висновків суду обставинам справи. Вважає оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог безпідставним, необґрунтованим та таким, що підлягає частковому скасуванню. Зазначає, що суд першої інстанції поширив дію ненормативного (індивідуального) правового акту органу місцевого самоврядування на осіб, не вказаних у рішенні, тим самим, вийшов за межі своїх повноважень, а відтак, порушив норми процесуального права, неповно з`ясував усі обставини справи та дійшов до хибного висновку про неможливість виселення ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та не обґрунтував законність проживання останніх у спірному будинку.

Звертає увагу на те, що з моменту ухвалення рішення виконавчого комітету Бібрської міської ради народних депутатів Перемишлянського району Львівської області № 177 від 30.09.1993 року і до моменту звернення позивача з даним позовом до суду, як ОСОБА_13 , так і ОСОБА_12 не звертались до Бібрської міської ради щодо надання останнім іншого житлового приміщення на підставі відповідного рішення.

Також вказує, що районним судом не досліджувався висновок органу опіки та піклування Перемишлянської районної державної адміністрації про можливість виселення малолітньої дитини ОСОБА_8 .

Окрім того, зазначає, що зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції взагалі не досліджував питання законності проживання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у оспорюваному будинку та не надав жодних обґрунтувань щодо неможливості виселення вказаних відповідачів.

Просить скасувати рішення Перемишлянського районного суду від 18 червня 2018 року у частині відмови у задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , і ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 - за адресою: АДРЕСА_2 .

Судові витрати покласти на відповідачів.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серії та номера 562, виданого 21.10.2015 року, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10-11).

15.12.1987 року на підставі рішення виконкому Бібрської міської Ради депутатів трудящих від 10.12.1987 року № 209 видано ордер № 157 на ім`я ОСОБА_1 , сім`я якої складається із 6 чоловік, на право зайняття двох кімнат, загальною площею 32,8 кв. метрів в квартирі АДРЕСА_4 (а.с. 57).

27.10.1989 року на підставі рішення виконкому Бібрської міської Ради депутатів трудящих від 12.10.1989 року № 149 видано ордер № 19 на ім`я ОСОБА_13 , сім`я якої складається із 6 чоловік (ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ) на право зайняття двох кімнат, загальною площею 33, 9 кв. метрів в квартирі АДРЕСА_5 (а.с. 24).

Згідно рішення № 117 від 30.09.1993 року виконавчого комітету Бібрської міської ради народних депутатів Перемишлянського району Львівської області повернуто житловий будинок та господарські будівлі, що розташовані в АДРЕСА_1 , в натурі - ОСОБА_19 . Вилучено з балансу управління будинками виконкому Бібрської міської Ради народних депутатів житловий будинок в АДРЕСА_1 . Зобов`язано власника житлового будинку в АДРЕСА_1 ОСОБА_20 укласти угоду по найму житла із квартиронаймачами - ОСОБА_13 та ОСОБА_1 у відповідності до діючих ставок квартирної плати. Попереджено ОСОБА_19 , що житлові квартири будуть звільненні після надання квартиронаймачам - ОСОБА_13 та ОСОБА_1 рівноцінних житлових квартир згідно чинного законодавства (а.с.25).

19.10.1993 року ОСОБА_19 з одного боку, як власника будинку і квартиронаймачі з другого боку - ОСОБА_13 та ОСОБА_1 уклали угоду по найму житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно умов якої зобов`язувались вносити щомісячно квартплату (а.с.55). Дана угода є чинною.

З довідки виконкому Бібрської міської ради від 30 липня 1996 року за № 2879 вбачається, що ОСОБА_13 постійно проживає в кв. АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_21 , і крім неї в цій квартирі прописані та проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_22 , ОСОБА_9 , ОСОБА_23 .

Рішенням Бібрської міської ради Перемишлянського району № 72 від 18.03.1999 року ОСОБА_1 надано квартиру по АДРЕСА_6 складі п`яти чоловік, враховуючи те, що квартира в якій проживає ОСОБА_1 , згідно рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих повернуто її власнику ОСОБА_19 (а.с.119).

Рішенням виконавчого комітету Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області № 78 від 29.09.2008 року видано ордер на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_7 . ОСОБА_1 в складі сім`ї 4 чол. (а.с.120).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_8 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Бібрської міської ради, від 01.12.2008 року перебуває у спільній частковій власності: ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_5 .

З довідки КП «Бібрський комунальник» Бібрської міської ради Перемишлянського району від 06.02.2018 року № 151-29 вбачається, що квартира АДРЕСА_9 перебуває в непридатному для проживання стані. Дана квартира потребує капітального ремонту (в квартирі відсутнє електропостачання, водопостачання, газовідведення (а.с. 134).

З Акту обстеження житлових умов від 12.04.2018 року вбачається, що будинок АДРЕСА_6 у задовільному технічному стані. Електропостачання, водопостачання, газопостачання відсутнє. На момент огляду комісією умов проживання сім`ї ОСОБА_1 встановлено, що квартира АДРЕСА_9 потребує капітального ремонту та перебуває в непридатному для проживання стані (а.с.148).

З акту від 28 липня 2017 року, затвердженого Бібрським міським головою вбачається, сторонами не заперечується, що ОСОБА_24 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 зареєстровані в АДРЕСА_10 , проживають АДРЕСА_11 квартирі АДРЕСА_5 без реєстрації.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_22 помер.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої виконкомом Бібрської міської ради за № 3371 від 15 листопада 2017 року ОСОБА_9 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Сторони не заперечують, що ОСОБА_20 померла і її спадкоємцем була ОСОБА_25 .

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України застосовується до цивільних відносин що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З матеріалів справи вбачається, що угода по найму житлового будинку на АДРЕСА_1 між ОСОБА_19 з одного боку, як власником будинку і квартиронаймачами з другого боку - ОСОБА_13 та ОСОБА_1 було укладено в період коли був чинний ЦК Української РСР від 1963 року, а саме19.10.1993 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

За правилами статті 256 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором майнового найму наймодавець зобов`язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату.

Згідно ст. 258 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) строк договору майнового найму визначається за погодженням сторін, якщо інше не встановлено чинним законодавством.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2004 року) до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладання

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 814 цього ж Кодексу у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця.

Згідно з частинами першої, другої, третьої статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором; якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.; законом можуть бути встановлені максимальні (граничні) строки договору найму окремих видів майна.

Згідно ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором, якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Відповідно до ст. 822 ЦК України у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладання договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладання договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах на такий самий строк.

Зокрема, ст. 825 ЦК України передбачено, що договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; руйнування або псування житла наймачем; а також у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї.

Згідно із cm. 826 ЦK України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.

Відповідно до ст. 63 ЖК Української РСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення ( кухня, коридор, комора тощо ).

Статтею 158 ЖК Української РСР встановлено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Отже, з 01 січня 2004 року угода по найму житлового будинку на АДРЕСА_1 вважається укладеною строком на п`ять років, а саме по 01 січня 2009 року.

ОСОБА_3 є власником спірного житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 лише з 21 жовтня 2015 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 21.10.2015 року. Дане майно належало спадкодавцю ОСОБА_25 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 11.02.2000 року державним нотаріусом Долинської міської державної нотаріальної контори (а.с.10-11).

В матеріалах справи відсутні докази попередження попереднім власником (наймодавцем) спірного житла, в період з 01 січня 2004 року, наймачів відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 про відмову від укладання з ними договору найму на новий строк. Наймачі спірне житло не звільнили.

Оскільки позивач не звернувся до відповідачів у відповідності до ст. 822 ЦК України за три місяці до спливу строку вищевказаного договору найму (оренди) житла про відмову від укладення договору на новий строк, а наймачі не звільнили помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк, а саме, на час розгляду справи судом першої інстанції до 01 січня 2019 року, а на час розгляду справи судом апеляційної інстанції вже до 01 січня 2024 року.

Згідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Відповідно питання про виселення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України може ставитися лише у разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення (відсутність договору або ордеру, а також визнання їх недійсними).

Отже, при вирішенні даного спору застосовуються норми ЦК України, які регулюють договірні відносини сторін.

З матеріалів справи вбачається, що сім`я ОСОБА_1 на законних підставах (на підставі рішення виконкому Бібрської міської Ради депутатів трудящих від 10.12.1987 року за №209 видано ордер №157), правомірно вселились у житло, яке займають, а тому немає підстав вважати вселення самоправним, без жодних правових підстав (а.с. 57 т.1).

Аналогічне вбачається із ухвали Перемишлянського районного суду від 16 травня 1997 року.

В матеріалах справи відсутні як докази, щодо порушення відповідачами як умов укладеного договору найму, так і докази належно оформленого заперечення з боку наймодавця щодо користування відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 - спірною квартирою АДРЕСА_4 в період до жовтня 2015 року.

Необхідно зазначити, що відповідно до статті 168 ЖК УРСР дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача.

Оскільки позивач звернувся з позовом про усунення перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком шляхом виселення до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 в період дії укладеного договору найму і на момент винесення рішення судом першої інстанції угода була чинною та строк її дії не закінчився, то в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 необхідно відмовити. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув і помилково прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у цій частині.

На підставі вищевикладених правових норм колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що члени сім`ї ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на законних підставах ( на підставі рішення виконкому Бібрської міської Ради депутатів трудящих від 12.10.1989 року за №149 видано ордер №19), правомірно вселились у житло, яке займають, а саме квартиру АДРЕСА_4 , а тому немає підстав вважати вселення самоправним, без жодних правових підстав.

Відповідно, колегія суддів погоджується і з висновком суду першої інстанції, що в задоволенні позовних вимогпро усунення перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком шляхом виселенняОСОБА_4 та ОСОБА_9 необхідно відмовити.

Крім того, судом встановлено, що в спірній квартирі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 2014 року народження не проживають.

З висновку органу опіки і піклування Перемишлянської районної державної адміністрації від 26 квітня 2018 року вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 2014 року народження зареєстровані за адресою в АДРЕСА_12 . Даний житловий будинок належить на праві власності ОСОБА_16 - дідусеві ОСОБА_6 , та придатний для проживання. ОСОБА_7 зареєстрований в АДРЕСА_13 , власником якого є його мати ОСОБА_26 (а.с. 49).

Враховуючи, що на момент звернення з позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживали в спірній квартирі - проте самоправно зайняли дане жиле приміщення, то позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим будинком шляхом їх виселення (без надання їм іншого жилого приміщення) підлягають до задоволення.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення порушено норми матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , з участю третьої особи: Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_4 шляхом їх виселення з квартири, слід відмовити.

Також підлягає скасуванню рішення суду першої і в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог шляхом усунення перешкоди ОСОБА_3 у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 з квартири АДРЕСА_5

В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Шпунт Мар`яна Богдановича та представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Копистинський Тарас Михайлович - задовольнити частково.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , з участю третьої особи: Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_4 шляхом їх виселення з квартири - відмовити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 18 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , з участю третіх осіб: Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області, органу опіки та піклування Перемишлянської районної адміністрації Львівської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_4 шляхом виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 із цієї квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_5

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.