ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 624/522/18

провадження № 22-ц/818/2958/19

1 серпня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Медведівська сільська рада Кегичівського району Харківської області, Кегичівська районна державна адміністрація Харківської області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сахновщинського районного суду Харківської області, ухвалене 12 березня 2019 року у складі судді Єрьоміної О.В. (повний текст рішення виготовлено 20 березня 2019 року),

у с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про поновлення порушеного права на отримання земельної ділянки (пай), визнання права власності на земельну частку (пай) на території Медведівської сільської ради Кегичівського району Харківської області площею 6,23 умовних кадастрових гектарів та зобов`язати Кегичівську районну державну адміністрацію Харківської області (надалі Кегичівська РДА) винести розпорядження про виділення земельної ділянки в натурі у розмірі 6,23 умовних кадастрових гектарів із земель запасу або резервного фонду Кегичівського району, видати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку (пай).

Позовна заява мотивована тим, що у період часу з 12.12.1983 по 12.03.1996 позивач була членом колгоспу «Дружба», який знаходився в с. Медведівка Кегичівського району Харківської області. 28.11.1995 КСП «Дружба» отримало державний акт на право колективної власності на землю серії НОМЕР_1 . Позивач, як член колгоспу, отримала свідоцтво НОМЕР_2 про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат). Однак у списки на земельну ділянку (пай) ОСОБА_1 помилково не включили.

Рішенням Сахновщинського районного суду Харківської області від 12 березня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач має право на земельну частку (пай), але пропустила трирічний строк позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у справі, та не надала доказів на підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку на звернення до суду.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Скаржник посилається на ті самі обставини, якими обґрунтовано позов.

У відзиві на апеляційну скаргу Кегичівська РДА просить закрити апеляційне провадження. Відзив мотивовано тим, що позовна давність за вимогами про визнання права на земельну частку (пай) повинна обчислюватись з моменту початку паювання, тобто з часу виготовлення державного акта на право колективної власності на землю, що спростовує доводи скаржника про те, що право особи на земельну частку (пай) підлягає захисту без обмеження строком позовної давності.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 у період часу з 12.12.1983 по 12.03.1996 працювала у колгоспі «Дружба», що знаходився в с. Медведівка Кегичівського району Харківської області, спочатку шофером до 05.04.1985, потім дояркою на молочно-товарній фермі до 12.03.1996 (а.с. 8-9, 16 -29).

З архівних довідок Кегичівської РДА вбачається, що в документах архівного фонду колгоспу «Дружба» (з 1997 року - КСП «Дружба», з 2000 року - ТОВ «Агрофірма «Дружба») у книгах протоколів засідань правлінь за 1983 рік (прот. № 12 від 02.12.1983), за 1984 (прот. № 1 від 21.01.1984), за 1985 рік (прот. № 13 від 05.04.1985), за 1996 рік (прот. № 3 від 12.03.1996), за 1999 рік (прот. № 5 від 27.04.1999) відомостей про прийом у члени колгоспу та виключення з членів колгоспу ОСОБА_1 не виявлено. В книгах протоколів засідань правлінь та загальних зборів за 1983 - 1984 роки відомостей про прийом у члени колгоспу ОСОБА_1 також не виявлено (а.с. 10-11).

Із запису у трудовій книжці ОСОБА_1 вбачається, що вона 12 грудня 1983 року була прийнята в члени колгоспу (а.с. 8).

Згідно державного акту на право колективної власності на землю від 28 листопада 1995 року серії НОМЕР_1 рішенням Кегичівської районної ради народних депутатів від 28 березня 1995 року КСП «Дружба» Кегичівського району Харківської області видано державний акт на право колективної власності на землю площею 2250,1 га (а.с. 14-15, 18).

Відповідно до розпорядження Кегичівської РДА від 21 лютого 2000 року № 53 розмір земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства «Дружба», розташованого на території Медведівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, складає 6,23 в умовних кадастрових гектарах, вартість земельної частки (паю) становить 20194 грн 54 коп (а.с. 13).

Зі списків членів КСП « Дружба» Кегичівського району, що є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданого Медведівською сільською радою народних депутатів від 28.11.1995, КСП «Дружба» Кегичівського району Харківської області вбачається, що ОСОБА_1 не було включено до вищевказаних списків (а.с. 23-28)

Із Витягу з протоколу № 2 загальних зборів (уповноважених зборів) членів КСП «Дружба» від 4 лютого 2000 року про розпаювання земель вбачається, що була затверджена схема поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП «Дружба», відповідно до якої середня частка земельного паю становить 4,80 кадастрових гектарів ріллі, кількість громадян, що мають право на земельний пай - 323 чоловік (а.с. 22).

Як член колгоспу «Дружба» ОСОБА_1 отримала свідоцтво серія НОМЕР_2 від 20 червня 2001 року про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) (а.с. 29).

Пунктом 1 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з положеннями ч. ч. 9, 10 ст. 5 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) 1990 року кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Частина друга статті 23 ЗК України 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Згідно з пунктом 17 Перехідних положень ЗК України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Враховуючи викладене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 була членом КСП «Дружба» Кегичівського району Харківської області, отримала свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серія НОМЕР_2 , тому має право на земельну частку (пай), оскільки помилково не була включена до списку осіб громадян-членів КСП, який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю серії НОМЕР_1 , виданого Медведівською сільською радою народних депутатів від 28.11.1995 року КСП «Дружба» Кегичівського району Харківської області. Проте порушене право ОСОБА_1 не підлягає захисту у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Паювання земель КСП «Дружба» мало місце в 1996 році (державний акт про на право колективної власності на землю було видано 28.11.1995), тобто спірні правовідносини виникли у той період, коли був чинним ЦК України у редакції 1963 року.

Згідно ст.71 ЦК УРСР в редакції 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність установлюється у законі із метою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску строку позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об`єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Таким чином, позовна давність за вимогами про визнання права на земельну частку (пай) повинна обчислюватися з часу виготовлення державного акта на право колективної власності на землю, з 28 листопада 1995 року.

Кегичівська РДА просила суд застосувати передбачені законом наслідки спливу позовної давності (а.с. 52-56).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Оскільки відповідно до п.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) правила про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. ст. 71, 76 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено ( позовна давність), встановлюється у три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Крім цього, оскільки строк позовної даності застосовується під час дії іншого порядку застосування строку позовної давності, до спірних правовідносин належить застосувати вимоги ст. 267 ЦК України в редакції 2003 року, що передбачають порядок застосування строку позовної даності за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 до 2018 року не зверталася до органів місцевого самоврядування із заявою про отримання акту на земельну частку (пай).

Колегія суддів вважає, що у позивача була об`єктивна можливість дізнатися про своє порушене право, оскільки ст. 76 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушене право, покладається на позивача. Таких доказів позивач не надала. Питання щодо поновлення строку на звернення до суду із позовною заявою за захистом своїх порушених прав позивачем не ставилося.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. Вивчивши матеріали справи та надавши оцінку доводам сторін, суд першої інстанції правильно визнав право ОСОБА_1 на земельний пай, але відмовив у задоволені її позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності. Підстави для його скасування в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сахновщинського районного суду Харківської області від 12 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 серпня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний