КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 359/5905/18

провадження номер: 22-ц/824/13898/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Ющенко Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2019 року у складі судді Борця Є.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа: ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та одноразової виплати при народженні дитини,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух»), третя особа: ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та одноразової виплати при народженні дитини.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він працював у ДП «Украерорух» на посаді заступника начальника відділу правового забезпечення, взаємодії з органами державної влади та виконавчого провадження юридичної служби. Вказував, що 21 травня 2018 року він звернувся до начальника юридичної служби ДП «Украерорух» Скорейко Н.І. із заявою про надання йому відпустки, однак остання повідомила йому, що його заява буде підписана лише разом із заявою про його звільнення за угодою сторін. Перебуваючи під тиском, 21 травня 2018 року позивач погодився написати заяву про звільнення роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України з 29 червня 2018 року і таку дату визначила йому ОСОБА_3 .

Зазначав, що дізнавшись 20 червня 2018 року про те, що т.в.о. директора ДП «Украерорух» ОСОБА_2 підписав наказ про його звільнення з роботи за угодою сторін, він зателефонував останньому та повідомив про те, що начальник юридичної служби ОСОБА_3 примусила його написати заяву про звільнення. Того ж дня позивач надіслав поштою на адресу відповідача заяву про відкликання своєї заяви про звільнення від 21 травня 2018 року, заяву про виплату йому грошової допомоги у зв`язку з народженням дитини та заяву про надання йому додатково оплачуваних два календарних дні, які були отриманні відповідачем 25 червня 2018 року. Вказував, що 27 червня 2018 року він прибув на роботу, де ознайомився з наказом від 20 червня 2018 року про звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, з яким він не погодився та написав заперечення. Вважав, що станом на 29 червня 2018 року між сторонами була відсутня угода про добровільне звільнення його з роботи, а тому відсутні підстави для його звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України.

Зазначав, що у зв`язку з незаконним звільненням йому заподіяна моральна шкода, розмір якої становить 5 000 грн 00 коп. Крім того, вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у нього народилась дочка ОСОБА_4 , тому на підставі п.6.29 Колективного договору у нього виникло право на отримання одноразової виплати в розмірі 20 000 грн 00 коп., однак відповідач ухиляється від її добровільної виплати.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив поновити його на роботі у ДП «Украерорух» на посаді заступника начальника відділу правового забезпечення, взаємодії з органами державної влади та виконавчого провадження юридичної служби; стягнути з ДП «Украерорух» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп. та одноразову виплату при народженні дитини у розмірі 20 000 грн 00 коп.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі у ДП «Украерорух» на посаді заступника начальника відділу правового забезпечення, взаємодії з органами державної влади та виконавчого провадження юридичної служби з 29 червня 2018 року.

Стягнуто з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 657 920 грн 64 коп. та одноразову виплату при народженні дитини в розмірі 20 000 грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДП «Украерорух» подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що між позивачем і відповідачем існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою відповідно до заяви позивача від 21 травня 2018 року про звільнення за угодою сторін. На момент видачі наказу від 20 червня 2018 року №541/о про звільнення позивача з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України було наявне волевиявлення сторін на припинення трудового договору, а отже у відповідача не було законних підстав не задовольнити заяву позивача про звільнення за угодою сторін. Позивач заявив про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін вже після видачі наказу про звільнення, про що сам позивач підтвердив у позовній заяві. Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що станом на 29 червня 2018 року позивач двічі повідомив відповідача про відкликання заяви про звільнення з роботи за угодою сторін, а відповідач проігнорував волевиявлення позивача та не скасував наказ від 20 червня 2018 року. Також вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача одноразової виплати при народженні дитини у розмірі 20 000 грн 00 коп., оскільки утримання з позивача вказаної виплати було здійснено на підставі п.2 ч.2 ст.127 КЗпП України та ст.22 Закону України «Про відпустки».

Представник ОСОБА_1 - адвокат Данилюк Д.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим й не підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Вказує, що на момент видачі наказу про звільнення та в останній робочий день у позивача було відсутнє волевиявлення на припинення трудового договору, про що відповідач був проінформований і не заперечує проти цього. Вказує, що заява про звільнення позивача датована 21 травня 2018 року, а дата звільнення указана в наказі про звільнення з 29 червня 2019 року. При цьому, ще 20 червня 2018 року позивач поштою направив на адресу відповідача заяву про відкликання своєї заяви про звільнення за угодою стороні від 21 травня 2018 року. Тому позивач на момент звільнення з роботи та прийняття такого рішення повідомив відповідача про відсутність згоди на звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України. Однак відповідач проігнорував дану обставину та незаконно звільнив позивача з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Вважає, що висновок суду про те, що відповідач був повідомлений позивачем про анулювання своєї згоди на розірвання трудових відносини за угодою сторін відповідає дійсності та підтверджується доказами по справі. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 працював у ДП «Украерорух» на посаді заступника начальника відділу правового забезпечення, взаємодії з органами державної влади та виконавчого провадження юридичної служби, що підтверджується копією трудової книжки позивача.

21 травня 2018 року ОСОБА_1 подав на ім`я в.о. заступника директора з адміністративно-господарських питань ДП «Украерорух» ОСОБА_7 заяву про надання щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 24 календарних дні з 04 червня 2018 року, а також заяву про надання матеріальної допомоги на оздоровлення.

Наказом т.в.о. заступника директора з адміністративно-господарських питань ДП «Украерорух» від 21 травня 2018 року №687/в ОСОБА_1 була надана щорічна оплачувана відпустка тривалістю 24 календарні дні з 4 червня 2018 року до 27 червня 2018 року.

Встановлено, що 21 травня 2018 року ОСОБА_1 подав директору ДП «Украерорух» ОСОБА_5 . власноручно написану заяву, в якій просив звільнити його з роботи за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України з 29 червня 2018 року.

20 червня 2018 року заява позивача була узгоджена та завізована керівником із резолюцією «До наказу».

Наказом т.в.о. директора ДП «Украерорух» від 20 червня 2018 року №541/о ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України з 29 червня 2018 року.

Встановлено, що в цей же день, 20 червня 2018 року, ОСОБА_1 надіслав поштою на ім`я т.в.о. директора ДП «Украерорух» ОСОБА_2 письмову заяву, в якій зазначив про незаконність наказу про його звільнення від 20 червня 2018 року та про відкликання своєї заяви про звільнення за угодою сторін і просив вважати її такою, що була написана під тиском начальника юридичної служби ДП «Украерорух» (а.с.16, 50, 119, т.1).

25 червня 2018 року ДП «Украерорух» отримало вказану заяву ОСОБА_1 від 20 червня 2018 року, що підтверджується штампом підприємства на цій заяві.

Також встановлено, що 27 червня 2018 року ОСОБА_1 ознайомився з наказом про звільнення від 20 червня 2018 року №541/о, про що він власноручно зазначив у наказі про звільнення та власноручно виклав свої заперечення щодо незаконності цього наказу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача було проведене з порушенням вимог закону, оскільки станом на 29 червня 2018 року позивач двічі повідомив ДП «Украерорух» про відкликання заяви про звільнення з роботи за угодою сторін, однак відповідач проігнорував волевиявлення ОСОБА_1 та не скасував наказ т.в.о. директора ДП «Украерорух» від 20 червня 2018 року №541/о. Тому суд дійшов висновку, що станом на 29 червня 2018 року були відсутні підстави для звільнення позивача з роботи відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

Однак з вказаними висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено ст.36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника ст.ст.38, 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу ст.ст. 40, 41, 43, 43-1 цього Кодексу і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) ст.45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (п.1 ст.36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 264/1585/17.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_1 з 29 червня 2018 року на підставі його заяви від 21 травня 2018 року відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України є законним, оскільки волевиявлення позивача на звільнення не спростоване належними та допустимими доказами у справі.

При цьому, колегія суддів враховує, що заява позивача про анулювання домовленості щодо звільнення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України можлива лише за згодою роботодавця ДП «Украерорух», а отже, у зв`язку з відсутністю такої згоди, домовленість сторін про звільнення залишалася в силі, а ОСОБА_1 відповідно до вимог закону правомірно звільнений за угодою сторін з 29 червеня 2018 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.264 ЦПК України наведених вище вимог закону та обставин справи належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку, що звільнення позивача на підставі п.1 ст.36 КЗпП України є незаконним.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що заяву від 21 травня 2018 року про звільнення з роботи за п.1 ст.36 КЗпП України він написав внаслідок психологічного тиску на нього з боку начальника юридичної служби ДП «Украерорух» Скорейко Н.І., з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів вчинення на нього з боку роботодавця тиску щодо написання заяви про звільнення за угодою сторін.

До правоохоронних органів щодо здійснення тиску він не звертався.

Твердження позивача про те, що начальник юридичної служби ОСОБА_3 повідомила його про те, що вона підпише його заяву про надання відпустки лише разом із його заявою про звільнення з роботи за угодою сторін, не підтверджене належними та допустимими доказами, а відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому суд першої інстанції вірно врахував покази свідка ОСОБА_6 - начальника департаменту по роботі з персоналом в ДП «Украерорух», яка пояснила, що ОСОБА_1 добровільно, без жодного фізичного та морального тиску двічі подавав заяви про звільнення з роботи за угодою сторін, спочатку у друкованому вигляді, а потім в рукописному тексті, написаному ним власноручно.

Згідно з вимогами ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки апеляційний суд відмовляє у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, то відсутні правові підстави для задоволення його вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ДП «Украерорух» на користь ОСОБА_1 одноразової виплати при народженні дитини у розмірі 20 000 грн 00 коп., з таких підстав.

Встановлено, що у позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19 червня 2018 року (а.с.25, т.1).

Згідно з п.6.29 Колективного договору працівникам ДП «Украерорух» при народженні у них дитини надається одноразова виплата в розмірі 20 000 грн 00 коп.

20 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до т.в.о. директора ДП «Украерорух» ОСОБА_2 із заявою про надання йому одноразової виплати при народженні дитини в розмірі 20 000 грн 00 коп. (а.с.17, 66, 120, т.1).

Згідно службової записки головного бухгалтера ДП «Украерорух» від 09 жовтня 2018 року №5.2-06-1200 вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 було нараховано: матеріальну допомогу при народженні дитини у розмірі 20 000 грн 00 коп.; допомогу з тимчасової непрацездатності (квітень) у розмірі 6 959 грн 70 коп.; допомогу з тимчасової непрацездатності (травень) у розмірі 4 250 грн 31 коп. та допомогу з тимчасової непрацездатності (червень) у розмірі 1 416 грн 77 коп. При остаточному розрахунку при звільненні з позивача було утримано грошові кошти за використану наперед відпустку (16 днів) у розмірі 27 053 грн 57 коп. та виплачено йому грошові кошти у розмірі 4 556 грн 83 коп. з урахуванням утримання обов`язкових зборів та платежів (а.с.46, т.1).

При апеляційному розгляді справи позивач не заперечував, що при звільненні відповідач виплатив йому 4 556 грн 83 коп.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення одноразової виплати при народженні дитини задоволенню не підлягають за їх безпідставністю.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та одноразової виплати при народженні дитини, з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ДП «Украерорух» сплатило судовий збір у розмірі 11 321 грн 42 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 4030 від 16 серпня 2019 року (а.с.136, т.2).

Позивач ОСОБА_1 має пільги по сплаті судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відтак сплачений ДП «Украерорух» розмір судового збору за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа: ОСОБА_2 , про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та одноразової виплати при народженні дитини відмовити.

Компенсувати за рахунок держави на користь Державного підприємства обслуговування повітряного руху України судовий збір у розмірі 11 321 грн 42 коп. у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів.

Головуючий

Судді