Дата документу 10.09.2019 Справа № 335/9152/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2958/19 Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В.В.
Є.У.№ 335/9152/14 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював.

Зазначав, що 22.10.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та у відповідності до ст. 512-514 ЦК України правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № СNL-201/131/2007, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 52 687,10 швейцарських франків з виплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 3,98% та FIDR(процентної ставки по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредитування, що розміщені в Банку на строк в 366 днів) зі строком повернення до 22.10.2037року шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, що є невід`ємною частиною договору. Відповідно до п.4.1.1 кредитного договору за порушення графіку повернення кредиту позичальник зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 1% річних від суми несвоєчасно виконаних кредитних зщобовязань за кожен день прострочення.

Кредитні зобов`язання позичальника забезпечені порукою ОСОБА_2 , про що того ж дня був укладений договір поруки № SR- СNL-201/131/2007.

Посилаючись на те, що позичальник взяті на себе зобов`язання не виконує, станом на 10.12.2014 рік має заборгованість у загальному розмірі 4 002 111, 67 грн., із яких: за тілом кредиту 52 225,37 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.12.2014 р. складає 829 442,96 грн. за відсотками 1 996,14 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ на цю ж дату складає 31 226,22 грн., за пенею 3 141 442,49 грн., просив суд на підставі ст.ст.554,1050 ч.2 ЦК України стягнути її у солідарному порядку з боржника і поручителя.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором № СNL-201/131/2007 від 22.10.2007р.: за тілом кредиту 52 225,37 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.12.2014р. складає 829 442,96 грн; заборгованість за відсотками 1 966,14 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.12.2014р. складає 31 226,22 грн., а всього 860 669 (вісімсот шістдесят тисяч шістсот шістдесят дев`ять) гривень 18 коп.

Стягнуто ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» витрати по сплаті судового збору у сумі 785,81 грн.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позичальник порушив графік погашення кредиту, досудову вимогу про дострокове повернення кредиту від 24.06.2011 не виконав, а тому вся заборгованість, що нарахована Банком на час пред`явлення вимоги, підлягає стягненню на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України. Вимоги про солідарне стягнення заборгованості з поручителя суд залишив без задоволення з підстав припинення поруки.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_1 посилається на недоведеність позовних вимог, невідповідність висновків суду зібраним у справі доказам, порушення норм процесуального права. Судом не наведено мотиви по відхиленню кожного із доводів відповідача, не враховано висновок судової-економічної експертизи від 13.08.2018, яким встановлена безгрошовість договору, відсутність бухгалтерських документів на видачу та отримання кредиту. За висновком експерта надані банком документи об`єктивно не підтверджують відповідність наданого позивачем розрахунку умовам кредитного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач указує, що рішення суду є законним і обґрунтованим. Кредитна заборгованість і її розмір доведені належними і допустимими доказами, яким суд дав належну оцінку. За правилами ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами ст.89 ЦПК України. Посилання в апеляційній скарзі на невідповідність умов кредитного договору вимогам закону, недоведеність факту отримання кредитних коштів є безпідставними, оскільки судовим рішенням в іншій справі встановлено як факт отримання позичальником кредитних коштів, так і факт відповідності кредитного договору вимогам закону.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвоката Карпенка В.Ю., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 22.10.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № СNL-201/131/2007, до якого 10.10.2008, 20.01.2009,22.07.2009 року, 19.01.2010, 14.01.2011 року вносилися зміни і доповнення, в тому числі і щодо реструктуризації боргу, за умовами якого останньому було видано кредит на суму 52 687,10 швейцарських франків, зі сплатою за користування кредитом плаваючої процентної ставки FIRD та фіксованого відсотку в розмірі 3,99%. Погашення кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені в графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок. Датою остаточного повернення кредиту є 22.10.2037 року (том1, а.с.7-14).

Кредитні зобов`язання ОСОБА_1 забезпечені порукою ОСОБА_2 , про що між Банком та поручителем 22.10.2007 року був укладений договір поруки (т.1, а.с.15-16), та іпотекою належної позичальнику квартири.

27.05.2011 за договором купівлі-продажу кредитного портфелю позивач набув право вимоги за спірним кредитним і іпотечним договорами (том1, а.с.27-40).

З грудня 2008 року позичальник почав порушувати умови договору, у зв`язку із чим 24.06.2011 року позивач направив позичальнику досудову вимогу про дострокове повернення кредиту протягом 30 днів з дня отримання вимоги, зазначивши, що розмір заборгованості становить за тілом кредиту 52 225, 38 швейцарських франків, за відсотками 3 269, 54 франки (том 3, а.с.162).

Отримавши цю вимогу, позичальник у серпні, вересні, грудні 2011 року, лютому 2012 року вніс 6 платежів, які були спрямовані кредитором на погашення відсотків (том1, а.с.107).

У березні 2012 року позивач повторно направив позичальнику і поручителю вимогу про дострокове повернення кредиту, яка останніми не була виконана (том 3, а.с.163-164).

У зв`язку з невиконанням позичальником досудової вимоги, кредитор на підставі ст. ст.33, 35 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення кредитної заборгованості в загальному розмірі 55 185,48 швейцарських франків звернув стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса від 17.07.2013 року (том 3, а.с.166).

Виконавчий напис нотаріуса оскаржувався боржником у судовому порядку, у тому числі, з підстав не надання кредитором документів, які підтверджували безспірність заборгованості, проте рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26.09.2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.03.2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (том 3, а.с.167 173).

На час розгляду справи судом виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконаний, предмет іпотеки не реалізований.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звертався до суду із позовом про визнання кредитного договору недійсним з підстав невідповідності його умов Закону України «Про захист прав споживачів», рішенням Орджонікідзвеського районного суду м.Запоріжжя від 16.03.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13.09.2017 року, у задоволенні позову відмовлено (том 1, а.с.188-195). Предметом дослідження у суді під час розгляду справи були як факт отримання позичальником кредитних коштів у іноземній валюті, оскільки останній взагалі оспорював отримання кредиту, так і питання щодо відповідності умов договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Постановою Верховного Суду від 13.06.2018 року касаційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, рішення суду першої і апеляційної інстанцій залишені без змін.

Станом на 10.12.2014 р. заборгованість за вказаним кредитним договором становить тілом кредиту 52 225,37 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.12.2014р. складає 829 442,96 грн: заборгованість за відсотками 1 966,14 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ станом на 10.12.2014р. складає 31 226,22 грн.; пеня 3 141 442,49 грн. (том1, а.с.75).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14.04. 2015 р., яке набрало законної сили 18 червня 2015 р., визнано поруку за договором поруки № SR-CNL-201/131/2007 від 22 жовтня 2007 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , припиненою з 08 квітня 2013 року (т.1. а.с.154-158).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а за вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Установивши, що боржник з лютого 2012 року припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту, а кредитор, направивши 24.06.2011 досудову вимогу №15313 щодо дострокового погашення кредиту, змінив строк виконання зобов`язання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право останнього нараховувати передбачені договором проценти, комісії, пені та штрафи за кредитом припинилося, у зв`язку із чим відмовив у стягненні пені у сумі 3 141 442,49 грн., та стягнув заборгованість за тілом кредиту у розмірі 52 225, 37 швейцарських франків, та за відсотками у розмірі 1 966,14 швейцарських франки, а всього заборгованість на суму 54 191, 51 швейцарських франків, що за курсом НБУ на час пред`явлення позову складало 860 669, 18 грн.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог є неспроможними. Факт отримання кредитних коштів у розмірі, передбаченому кредитним договором, підтверджується наданими позивачем фотокопіями первинних документів, згідно з якими відповідно до двох кредитних заяв від 22.10.2007 року ОСОБА_1 звернувся до ЗАТ «ОТП Банк» про видачу кредит у розмірі 30543,76 швейцарських франків і 22 143,34 швейцарських франків шляхом перерахування на поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ЗАТ «ОТП Банк» на його ім`я( том2, а.с.13-14). Відповідно до платіжних доручень в іноземній валюті №1 від 22.10.2007 року, заяв про купівлі іноземної валюти за іншу іноземну валюту, на рахунок, відкритий на ім`я позичальника було перераховано за період з 22.10.2007 року по 26.10.2007 року кредитні кошти у загальній сумі 52687,10 швейцарських франків (том2, а.с.15-22). Отже, Банк перерахував на поточний рахунок позичальника обумовлену кредитним договором грошову суму.

10.10.2008р., 20.01.2009р., 22.07.2009р., 19.01.2010, 14.01.2011р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додаткові договори до кредитного договору №CNL-201/131/2007, у тому числі і щодо реструктуризації боргу, і щодо порядку сплати боргу, що також спростовує доводи відповідача про недоведеність факту отримання кредитних коштів.

Розмір заборгованості за кредитом підтверджується розрахунком заборгованості, витягом із банківського рахунку позичальника, на якому відображені всі операції і платежі за кредитом (том1, а.с.106-137). Вказані письмові докази є належними і допустимими.

Факт отримання кредиту, наявність простроченої заборгованості, її розмір підтверджується також судовими рішеннями від 26.09.2014 року (том3, а.с.167-167-173) та від 16.03.2017 року (а.с.188-195), що набрали законної сили, якими ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним і про визнання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за цим самим кредитним договором таким, що не підлягає виконанню.

Зокрема, судовим рішенням від 26.09.2014 року встановлено як правомірність дій приватного нотаріуса при вчиненні виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і факт наявності безспірної заборгованості за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 55 185, 48 швейцарських франків (том 3,а.с.167-173).

За положенням ст. 82 ч.4 ЦПК України, обставини справи, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на те, що факт безспірної заборгованості за кредитним договором встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, вказана обставина відповідно до ст.82 ч.4 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Та обставина, що за виконавчим написом нотаріуса розмір заборгованості за відсотками є більшим, ніж заявлено кредитором до стягнення у цій справі, не є підставою для висновку про недоведеність позову. Відповідно до виконавчого напису нотаріуса, нарахування процентів за кредитом, в рахунок яких звернуто стягнення, було здійснено кредитором станом на 27.05.2011 і розмір боргу за відсотками становив 2 960, 10 швейцарських франків (том3, а.с. 166).

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, кредитор, визначаючи заборгованість за відсотками, врахував шість платежів, внесених відповідачем після 27.05.2011 року на загальну суму 993, 96 швейцарських франків, внаслідок чого розмір заборгованості за відсотками і склав 1966, 14 франків (том 1, а.с.106-107).

Висновки судової економічної експертизи від 10.10.2018 року про неможливість визначити остаточну суму заборгованості на підставі наявних банківських документів (том 3, а.с.2-34) не є підставою для відмови у позові кредитора, оскільки за змістом ст.89 ч.2 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд першої інстанції, надавши оцінку зібраним у справі доказам за правилами ст.ст.82 ч.4, 89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог.

Доводи боржника про пропуск строку позовної давності є неспроможними, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідно до витягу із особистого рахунку позичальника останній до лютого 2012 року періодично вносив платежі на погашення кредиту, тобто вчиняв дії, які свідчать про визнання ним своїх боргових зобов`язань. У липні 2013 року кредитор реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку і судовим рішенням в іншій справі встановлено, що сума заборгованості, а рахунок якої вчинено виконавчий напис, визначена кредитором в межах строків позовної давності. З позовом у цій справі кредитор звернувся у серпні 2014 року, тобто в межах строку позовної давності.

Крім того, у суді першої інстанції ні відповідач, ні його представники не заявляли про застосування строків позовної давності, оскільки оспорювали факт отримання кредитних коштів і розмір заборгованості.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не враховані висновки Верховного Суду в цивільній справі за аналогічним спором за участю того ж позивача є неспроможними, оскільки в тій, іншій справі, були інші фактичні обставини, зокрема, були відсутні обставини, які мали преюдиційне значення і не підлягали доказуванню.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи, викладені в апеляційній скарзі не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 03 липня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий

Судді: