Справа № 466/8301/18 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/811/1794/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.,

за секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_1 та йогопредставника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року, постановлене в складі головуючого судді Невойта П.С.,

в с т а н о в и в:

18.10.2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа ПП «Віксор», в якій просила визнати договір купівлі-продажу автомобіля від 04 серпня 2018 року та договір про внесення змін в Договір купівлі-продажу транспортного засобу марки BMW 530 D, 2001 року випуску недійсними. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що відповідач ОСОБА_1 є її колишнім чоловіком. У шлюбі вони перебували з 31.07.1993 року по 16.01.2018 року. За час шлюбу було придбано автомобіль марки BMW 530 D, 2001 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Транспортний засіб відповідач відчужив ОСОБА_4 без її згоди. Вважає, що такий договір укладений всупереч нормам законодавства, а тому просила визнати договір купівлі-продажу автомобіля та договір про внесення змін в Договір купівлі-продажу недійсними.

04.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просив визнати автомобіль BMW 530 D, 2001 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 його особистою власністю в період з 08.07.2006 року по 04.08.2018 року. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 15.10.1999 року він придбав за кошти, які отримав від брата ОСОБА_5 у сумі 9000 доларів США автомобіль DAF400, 1991 року випуску, білого кольору, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , який він продав 23.03.2006 року. За отримані кошти 08.07.2006р. він купив автомобіль марки BMW 530 D, 2001 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 . Цей автомобіль перебував у його власності до 04.08.2018 р. На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 04.08.2018 р. він передав даний автомобіль у власність ОСОБА_4 Вважає, що автомобіль придбаний за його особисті кошти і був його особистою власністю.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова суду від 23.01.2019 року справу №466/8301/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа ПП «Віксор» про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля об`єднано в одне провадження із справою № 466/164/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю, присвоєно єдиний унікальний номер справи № 466/8301/18.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу транспортного засобу 7453/18/002373 та договір про внесення змін в Договір купівлі-продажу транспортного засобу марки BMW 530 D 2001 року випуску д.н.з НОМЕР_4 , укладений 04 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - недійсними.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю - автомобіля марки BMW 530 D 2001 року випуску д.н.з НОМЕР_4 відмовлено за безпідставністю.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року оскаржив ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є незаконним та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що об`єкт спору - автомобіль марки BMW 530 D, 2001 року випуску, д.н.з НОМЕР_4 був придбаний за його особисті кошти, а не за спільні кошти подружжя. Зокрема, первинну суму коштів 9000 доларів США, за яку він купив автомобіль, який є об`єктом спору, він отримав від ОСОБА_5 за те, що припинив право користування кварторою за адресою: АДРЕСА_1 , у якій він був прописаний. Зазначає, що за вказану суму коштів 15 жовтня 1999 року він в присутності свідка ОСОБА_5 купив автомобіль DAF400, 1991 року випуску, білого кольору, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 і вказанй автомобіль перебував у його власності до 23.03.2006 року, коли він його продав в присутності свідка ОСОБА_5 за суму 9000 доларів США. Пізніше за більшу частину цих коштів 8000 доларів США він 08.07.2006 року в присутності свідка ОСОБА_5 купив автомобіль марки BMW 530 D, 2001 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 . Вказаний автомобіль перебував у його власності до 04.08.2018 року. На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 04.08.2018 року він передав його у власність ОСОБА_4 .

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким його позов задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, стягнути з ОСОБА_3 усі судові витрати, понесені ним у зазначеній справі.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали, посилаючись на доводи, які аналогічні доводам апеляційної скарги та просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3 та задовольнити позов ОСОБА_1

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник ПП «Віскор» в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином (арк. спр. 176, 178, 180), про причини неявки суд не повідомили, а тому апеляційний суд вважає за можливе розгляд справи проводити у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та йогопредставника ОСОБА_2 ,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено такі обставини.

04 серпня 2018 року між суб`єктом господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами - ПП «ВІСКОР» в особі ОСОБА_6 (Продавцем) на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу та ОСОБА_4 , укладено договір купівлі продажу транспортного засобу №7453/18/002373, згідно з яким Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві транспортний засіб марки BMW, модель 530 D, 2001 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_4 (арк. спр. 11).

04 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено Договір про внесення змін в Договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з яким внесено зміни у договір купівлі-продажу транспортного засобу №7453/18/002373 від 04 серпня 2018 року, а саме:

1) Пункти 2.1, 5.1 викладено в такій редакції:

2.1. Передача транспортного засобу Продавцем та прийняття його Покупцем була здійсненна до підписання цього договору.

5.1. Покупець зобов`язаний сплатити Продавцю ціну Транспортного засобу на першу вимогу Продавця.

2) Пункти 6 виключити, пункти 7-10 вважати пуктами 6-9 (арк. спр. 12).

Відповідно до акта оцінки транспортного засобу від 04 серпня 2018 року, експертом оцінювачем ОСОБА_7 . надано висновок про те, що оціночна вартість транспортного засобу марки BMW 530 D, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 на дату оцінки становить 35000 гривень (арк. спр. 10).

Ухвалюючи оскаржене рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , суд першої інстанції посилався на те, що відсутність згоди на укладення одним із подружжя договорів сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого подружжя.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 , виходив з того, що на 01 серпня 2018 року ОСОБА_1 було відомо про заявлений позов Великою Т.В ОСОБА_8 про поділ майна подружжя (транспортного засобу марки BMW 530 D, 2001 року випуску,державний номерний знак НОМЕР_4 ), а тому, укладений договір купівлі-продажу від 04 серпня 2018 року спірного автомобіля між ОСОБА_1 та його сином свідчить про спрямованість дій ОСОБА_1 на уникннення поділу спірного автомобіля та про недобросовісність таких дій останнього.

Суд апеляційної інстанції погоджується із означеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

16 січня 2018 року рішенням Шевченківського районного суду м. Львова розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і Великою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 31 липня 1993 року (арк. спр. 9).

З наявної в матеріалах справи копії витягу з єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 04 грудня 2018 року, встановлено, що за ОСОБА_1 в період з 08 липня 2006 року по 04 серпня 2018 року було зареєстровано транспортний засіб марки BMW, модель 530 D, 2001 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_1 (арк. спр. 84).

Відтак, ОСОБА_1 набув у власність транспортний засіб 08 липня 2006 року під час перебування у шлюбі з Великою Т. ОСОБА_10 .

Статтею 60 СК України та частиною третьою статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із частиною першою статті 68 СК України, розірвання шлюбу, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відтак, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Проте відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Саме на необхідність встановлення добросовісної поведінки сторін оспорюваного договору, якщо його предметом є спільне майно подружжя, неодноразово вказував Верховний Суд України у правових позиціях, висловлених у постановах від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17 та від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16.

Враховуючи, що укладення договору купівлі-продажу відбулось без згоди другого з подружжя ОСОБА_3 , при його укладенні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, що стверджується наведеним вище, відтак, суд першої інстанції підставно задовольнив позов ОСОБА_3 про визнання недійсними договору купівлі-продажу транспортного засобу 7453/18/002373 та договору про внесення змін в Договір купівлі-продажу транспортного засобу.

Ухвалюючи оскаржене рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що в силу ст. 81 ЦПК України, ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів того, що він придбав спірний транспортний засіб за особисті кошти, відтак дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

В поданому позові та апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що 15.10.1999 року за кошти які отримав від брата ОСОБА_5 в сумі 9000 доларів США він придбав автомобіль DAF400, 1991 року випуску, білого кольору, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , який продав 23.03.2006 року. За отримані кошти 08.07.2006 він купив автомобіль марки BMW 530 D, 2001 року випуску, синього кольору, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який в подальшому був проданий ОСОБА_4 04 серпня 2018 року, так як автомобіль придбаний за його особисті кошти, тому був його особистою власністю.

Нормами статтей 57, 60 СК України встановлено загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1)майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2)майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею /ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя, визначені у статті 60 СК України).

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15.

Водночас у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс 17 зроблено висновок про те, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2018 року у справі №405/2391/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже тягар доказування обставин для спростування презумпції спільності права власності подружжя на транспортний засіб покладається на ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що автомобіль марки BMW 530 D, 2001 року випуску придбаний за його особисті кошти і був його особистою власністю, що підтверджується показаннями допитаного як свідка в суді першої інстанції його брата ОСОБА_5 , які, суд першої інстанції, на його думку, оцінив критично, є безпідставними та апеляційний суд не бере їх до уваги з огляду на таке.

Оцінюючи критично показання допитаного як свідка ОСОБА_1 , суд першої інстанції інстанції зазначив, що останній дав показання про те, що кошти на перший автомобіль у розмірі 9 тис.дол.США він отримав від брата нібито за залишення своєї частки квартири та зняття з реєстрації, однак, такі показання не підтверджені жодними письмовими доказами про передачу зазначеної суми грошей.

Даючи оцінку показанням свідка ОСОБА_5 (брата ОСОБА_1 ), про те, що він надав у 1999 році ОСОБА_1 кошти за квартиру АДРЕСА_2 у розмірі 9000 дол.США і ці кошти ОСОБА_11 використав для придбання автомобіля DAF, а вподальшому для придбання автомобіля марки BMW 530 D 2001, суд першої інстанції зазначив, що на час нібито отримання коштів за квартиру у 1999 році, така квартира не була приватизована та не могла бути відчужена у встановленому порядку і передача таких коштів не підтверджена належними письмовими доказами.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, який даючи оцінку показанням свідків ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що, в силу ст.81 ЦПК України, ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів того, що він придбав автомобіль марки BMW 530 D, 2001 року випускуза особисті кошти та не надано належних письмових доказів передання коштів (договір позики, купівлі-продажу майна та ін.) ОСОБА_5 ОСОБА_1 , та придбання ним автомобіля марки BMW 530 D, 2001 року випуску за його особисті кошти.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З наведених обставин, доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що його свідчення як свідка в суді першої інстанції та свідчення як свідка його брата ОСОБА_5 є достатніми доказами того, що автомобіль марки BMW 530 D, 2001 року випуску є його особистою власністю не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України надав оцінку показанням свідків та дійшов обґрунтованого висновку що такі в сукупності з іншими доказами та встановленими обставинами справи не свідчать про придбання зазначеного автомобіля за його особисті кошти.

Доводи апеляційної скарги щодо критичної оцінки показань свідків не спростовують правильного висновку суду першої інстанції, та за відсутності інших доказів у справі, не спростовують презумпцію спільності майна подружжя щодо спірного автомобіля.

ОСОБА_1 ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів того, що придбав транспортний засіб за особисті кошти, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції вважає, що позивач не виконав свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які він посилався в своїй позовній заяві, обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання транспортного засобу особистою власністю та погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в позові.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржене рішення постановлено з додержанням вимог закону, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст. ст. 375, 381, 382, 384 ЦПКУкраїни, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Шеремета Н.О.

Цяцяк Р.П.