ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року

м.Суми

Справа №581/711/18

Номер провадження 22-ц/816/4441/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Чуприна В.І.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «СК - АГРО»,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 20 червня 2019 року в складі судді Бутенко Д.В., постановлене у сел. Липова Долина, повне судове рішення складено 25 червня 2019 року.

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у жовтні 2018 року, позивач просив суд визнати недійсним Договір оренди земельної ділянки від 05.03.2012 року, укладений між ним та відповідачем щодо передачі в оренду земельної ділянки, кадастровий номер: :02:007:0003 , яка розташована на території Саївської сільської ради Липоводолинського району Сумської області, який зареєстровано 20.12.2016 року державним реєстратором Сорокалітом Сергієм Анатолійовичем. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «СК - АГРО» повернути позивачу земельну ділянку площею 2,877 га кадастровий номер :02:007:0003 , яка розташована на території Саївської сільської ради Липоводолинського району Сумської області та належить йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії З2№636655 від 15.08.2002 року. вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 2,877 га кадастровий номер: :02:007:0003 , яка розташована на території Саївської сільської ради Липоводолинського району Сумської області. 05.03.2012 між позивачем та ТОВ «СК - АГРО» було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого, позивач передавав в оренду відповідачу вказану земельну ділянку строком на 5 років. Після підписання вказаного договору відповідач повідомив позивача про те, що вказаний договір був зареєстрований у відділі Держкомзему у Л.Долинському районі. У лютому 2016 року позивачу стало відомо, що договір оренди зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У 20147 ріці він звернувся до відповідача з приводу повернення його земельної ділянки в зв`язку із закінченням строку дії договору оренди земельної ділянки, однак отримав відмову, яка була аргументована тим, що строк дії договору оренди не закінчився так як його державна реєстрація вперше була проведена у лютому 2016 року. До 2016 року використання земельної ділянки здійснювалося без державної реєстрації. Вказує, що відповідач взагалі не провів державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 05.03.2012 року у відділі Держкомзему, а лише 20.02.2016 року зареєстрував його у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що суперечить самому укладеному договору оренди земельної ділянки та тягне за собою недійсність вказаного договору.

Рішенням Липоводолинського районного суду Сумської області від 20 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не звернув уваги на те, що спірний договір не містить відомостей про об`єкт оренди, зокрема кадастровий номер та місце розташування об 9єктв оренди, а також не містить відомостей про орендну плату з урахуванням нормативної грошової оцінки землі станом на 2016 рік (на момент його реєстрації) і така оцінка визначена станом на 2012 рік та проведено розрахунок орендної плати виходячи з розрахунку нормативної оцінки землі не на момент реєстрації договору. Зазначає, що виходячи з викладеного сторонами не було дотримано всіх істотних умов договору, що є підставою для визнання договору недійсним в силу вимог Закону на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України. Вказує, що у відповідача не виникло право користування на користування земельною ділянкою оскільки не була проведена державна реєстрація договору, а після реєстрації права оренди земельної ділянки 20.02.2016 р. у порушення умов договору (п.20), у семиденний строк після державної реєстрації позивачем земельна ділянка відповідачу не передавалась за Актом її приймання - передачі, який є невід`ємною частиною договору. Зазначає, що насправді державним реєстратором було зареєстровано право оренди земельної ділянки, а не договір.

У відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «СК-АГРО» підтримала оскаржене рішення суду і просили у задоволені апеляційної скарги відмовити, оскільки відповідно до ст. 319 ЦК України власник земельної ділянки зобов`язаний розсудливо та добросовісно ставитись до своїх прав, бути обізнаним про них та вживати заходів щодо виявлення та припинення їх порушень, але останній не надав жодного доказу, який свідчить про принаймні спробу відповідача запевнити його в проведені державної реєстрації договору.

Представник позивача апеляційну скаргу в судовому засіданні підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач до апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права та обов`язки орендаря та орендодавця за вказаним договором набуваються лише після його державної реєстрації. Крім того, правове значення при визнанні правочину недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його вчинення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору (що установлено судом під час розгляду даної справи), а не момент його державної реєстрації. При цьому як позивач так і відповідач не були позбавлені можливості ініціювати питання про проведення державної реєстрації договору оренди та в подальшому прав оренди, подавши відповідні документи у період часу з березня 2012 року і до дня його фактичної державної реєстрації. Крім того, позивач не довів обставин дійсного порушення його прав. Також у зв`язку з необґрунтованістю первісної вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі, не підлягає задоволенню вторинна вимога про повернення земельної ділянки позивачу, як застосування наслідку недійсності правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачу належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 2,877 га, що розташована на території Саївської сільської ради. 05.03.2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «СК - АГРО» укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 5 років із платою за користування земельною ділянкою в розмірі 5 % від нормативно грошової оцінки земельної ділянки на рік, що складає 3555 грн. 73 коп. Пунктом 44 вказаного договору передбачено, що він набирає чинності після його підписання сторонами та державної реєстрації. Також, між позивачем та відповідачем було складено акт прийому - передачі земельної ділянки, що надається в оренду відповідно до п. 8 Договору оренди землі від 05 березня 2012 року.

Із листа Головного управління Держгеокадастру у Сумській області вбачається, що кадастровий номер земельній ділянці позивача було присвоєно 12.02.2016 року, а до цього часу він був відсутній.

20.02.2016 року державним реєстратором Недригайлівського районного управління юстиції зареєстровано речове право оренди земельної ділянки площею 2,8766 га, згідно з договором оренди землі від 05 березня 2012 року, укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «СК - АГРО».

Сам договір оренди землі оформлений в письмовій формі і підписаний сторонами 05.03.2012, але державної реєстрації не пройшов.

Земельно - кадастрова та інша землевпорядна документація з присвоєння кадастрового номеру зазначеному об`єкту первісно було розроблена у договірному порядку у період з жовтня 2012 року і до січня 2012 року і в подальшому її складання було завершено у лютому 2016 року. (а.с. 10-13,36-37).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.08.2017, технічна документація із землеустрою щодо становлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі виготовлена 05.02.2016р. і 12.02.2016р. відбулась державна реєстрації земельної ділянки.

Відповідно до ст. 78. Земельного кодексу України в редакції на час виникнення спірних правовідносин Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право оренди земельної ділянки, як визначено у ст. 93 цього Кодексу це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Оренда земельної ділянки може бути короткостроковою - не більше 5 років та довгостроковою - не більше 50 років. Право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом. Орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця передаватись орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда). Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.

Згідно ч.4 ст.124 цього Кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у

власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку відповідно до ч.5 ст. 126 цього Кодексу право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Статтями 1,6,7 Закону України «Про оренду землі» в редакції на час підписання спірного договору оренди земельної ділянки визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Право оренди землі мають орендарі, які набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи - орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону.

Як передбачено у статтях 13-20 цього Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов`язань сторін, порядок страхування об`єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об`єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

Невід`ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Визначено порядок укладення договору оренди землі та передачі об`єкта оренди , а саме, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставі цивільно-правового договору або в порядку спадкування. Передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

При передачі в оренду сільськогосподарських угідь для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строк дії договору оренди земельних ділянок визначається з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

З прийняттям змін до ст. 17 цього Закону на підставі Закону України від 12.02.2015 р. N 191-VIII, об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Статті 18, 20 цього Закону на підставі Закону України від 11.02.2010 р. N 1878-VI взагалі було виключено у зв`язку із прийняттям Закону України Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України, який набрав чинності з 10.03.2010 і яким у п.п.1 ч.1 статті 19 було визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Прикінцевими та перехідними положеннями цього Закону передбачалось особливий порядок набрання чинності п.3 і 5 розділу I та пункту 4 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2013 року.

Крім того п.2.3,4 цих положеннями було встановлено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 1 січня 2013 року, а до 1 січня 2013 року державна реєстрація: права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводиться територіальними органами земельних ресурсів.

До розмежування земель державної і комунальної власності та державної реєстрації права власності на такі земельні ділянки державна реєстрація права користування (сервітут), права постійного користування, договорів оренди, права користування для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), права забудови (суперфіцій) здійснюється без проведення державної реєстрації права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

З вказаних правових норм можна дійти висновку, що відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України, недодержання сторонами форми правочину, встановленої законом не має наслідком недійсності вчиненого правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 4 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину, недійсність якого прямо не встановлено законом, а саме, такий правочин є дійсним, якщо його недійсність не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що фактично договір оренди земельної ділянки від 05.03.2012 року був виготовлений і підписаний згідно дати вказаної на договорі і згідно підписаному сторонами акту прийому-передачі без дати позивачем добровільно передану в оренду товариству земельну ділянку площею 2,877 га, але згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 02.08.2017, технічна документація із землеустрою щодо становлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі виготовлена 05.02.2016р. і 12.02.2016р. відбулась державна реєстрації земельної ділянки.

Речове право оренди земельної ділянки товариство зареєструвала в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 25.02.2016р. на підставі договору оренди від 05.03.2012

Як роз`яснено п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9

Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину(статті 205 - 210, 640 ЦК.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно,

якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК

Проте, на час підписання сторонами спірного договору у березні 2012 року, інформації про об`єкт оренди, а саме, про його кадастровий номер не було, а це дійсно є істотною умовою договору оренди землі. Договір оренди земельної ділянки від 05.03.2012 у встановленому діючому порядку не проходив державної реєстрації і тому є не вчиненим, оскільки моментом вчинення такого правочину в силу ст. 210 ЦК України є момент державної реєстрації.

Притому, викладені обставини вказують, що волевиявлення позивача на укладення договору оренди в момент його підписання була, оскільки ним добровільно була передана земельна ділянка товариству в користування, протягом минулого часу питання про повернення земельної ділянки не порушував, і тільки після спливу 5 років позивач заявив вимогу про повернення земельної ділянки у зв`язку із закінченням дії даного договору.

Отже, доводи апеляційної скарги проте, що не було волевиявлення на передачу земельної ділянки в момент реєстрації речового права оренди за товариством у лютому 2016 року, як і доводи про не відбуття передачі землі в цей час, спростовується наведеними обставини, оскільки на час такої реєстрації власна земельна ділянка позивача вже перебувала у користуванні товариства.

Також колегія суддів вважає необґрунтованим доводи позивача викладені в апеляційній скарзі проте, що у договорі оренди земельної ділянки відсутня орендна плата станом на 2016 рік, оскільки вона визначена станом на 2012 рік з огляду на те, що питання визначення розміру орендної плати дійсно були погоджені в розмірі 3555,73 грн. в момент підписання сторонами договору і протягом усього часу знаходження земельної ділянки у користування товариства позивач такого питання не порушував, як і не оспорює самого факту отримання ним за цей час виплат від товариства, притому, що питання розміру орендної плати визначаються не тільки умовами договору, а і законодавством України, що регулюють питання земельних правовідносин, в т.ч. статтею 21 Закону України «Про оренду землі».

Ураховуючи наведене, апеляційний суд визнає, що договір оренди землі від 05.03.2012 не є укладеним, а вимоги щодо визнання такого договору недійсним не ґрунтуються на нормі матеріального права, тому не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги не є належним способом захисту цивільних прав.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з доводами позивача, що в момент укладання договору оренди земельної ділянки сторонами не визначилися наведені істотні умови відносно об`єкта оренди, оскільки як приведено вище даний договір не є укладеним, а суд першої інстанції помилково визнав датою державної реєстрації договору оренди - дату державної реєстрації речового права користування на умовах оренди за товариством, оскільки це різні предмети земельних правовідносини.

Але заявив вимоги про витребування земельної ділянки із чужого володіння, позивач при цьому не просив скасування зареєстрованого товариством у встановленому порядку такого речового права, внаслідок чого використання товариством його земельною ділянкою припинилось, бо як вже приводилось вище згідно п.1.ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції чинній на момент проведення такої реєстрації передбачала проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Питання припинення права користування орендною земельною ділянкою та зобов`язання орендодавця повернути об`єкт оренди врегульовані статтями 31-32, 34 Закону України «Про оренду землі».

Договір оренди земельної ділянки від 05.03.2012 не укладений у встановленому законом порядку, а тому не породжує виникнення у товариства права на користування спірною земельною ділянкою на умовах оренди.

У зв`язку із проведення 25.02.2016 державної реєстрації право користування земельної ділянки за товариством на умовах неукладеного договору оренди, такий правочин є оспорюваним, доки його недійсність не буде визнана судом. Сам факт проведення державної реєстрації договору оренди земельної ділянки у 2016 ріці не тягне за собою визнання вчиненим даного договору, з огляду на те, що фактично законодавцем було визначено на час підписання цього договору здійснення державної реєстрації саме договору оренди, а подальше виключення такої вимоги через виключення ст. 20 Закону України «Про оренду землі» в силу ст.5 ЦК України розповсюджується на відносини які виникли з дня набрання актів цивільного законодавства чинності. Речове право оренди землі є наслідок вчинення договору оренди земельної ділянки у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Незважаючи на помилковість висновку щодо укладення договору строком на 5 років з моменту проведення державної реєстрації речового права за товариством, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і вірно застосував норми матеріального права, які підлягають застосування, а тому апеляційний суд визнає, що не може бути скасовано рішення правильно вирішено по суті у відмові в задоволені позову з одних формальних міркувань .

У зв`язку з тим, що справа незначною складності і згідно п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Липоводолинського районного суду Сумської області від 20 червня 2019 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2019 року

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко