Справа № 487/4013/17
Провадження № 2/487/69/19
РІШЕННЯ

Іменем України

22.08.2019 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Карташевої Т.А.,

за участю секретаря Кожина В.О.,

учасників справи:

представника позивача - адвоката Гайдаржий А.В.,

представника відповідача - адвоката Пономаренко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справа за позовом ОСОБА_1 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" про визнання недійсними окремих умов кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», в якому просила визнати недійсними окремі частини кредитного договору від 29.10.2014 року №425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови КМУ від 29.05.2001 №584, укладеного між сторонами, а саме: пункт 1.6, пункт 1.7, пункт 1.8, додатковий договір від 31.01.2017 про внесення змін до пункту 1.6, пункту 1.7 вказаного кредитного договору; застосувати правові наслідки недійсності правочину та стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" на користь ОСОБА_1 3990,68 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 29.10.2014 року сторони уклали кредитний договір №425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови КМУ від 29.05.2001 №584. Згідно з п. 1.1 договору відповідач зобов`язався надати позивачеві грошові кошти відповідно до розрахунку розміру кредиту з визначенням власних внесків позивача та суми коштів на страхування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 338878 грн. Зазначені грошові кошти були надані позивачеві шляхом їх зарахування на відповідний розрахунковий рахунок у банку.

Кредит надавався позивачу на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 знаходиться на дев`ятому поверсі багатоповерхового житлового будинку загальною площею 62,32 кв. м. Отже, як зазначає позивач, укладений між сторонами договір є договором споживчого кредиту у розумінні ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору.

Так, згідно з п. 1.6 кредитного договору, починаючи з першого дня місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позивача, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позивач зобов`язується сплачувати на рахунок відповідача плату за супровід цього договору у розмірі 504,25 грн. за квартал. Вказана сума склала 13,8% від мінімальної заробітної плати.

Відповідно до п. 1.7 кредитного договору у разі зміни розміру мінімальної заробітної плати позивач зобов`язується сплачувати плату за супровід кредитного договору виходячи із розрахунку 13,8% від розміру місячної мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг.

Пунктом 1.8 кредитного договору визначено, що розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позивачем у цьому кварталі.

31.01.2017 року сторони додатковим договором змінили редакцію п. 1.6 та п. 1.7 кредитного договору, внаслідок чого плата за супровід кредиту склала 768 грн., тобто 16% від прожиткового мінімуму для працездатної особи.

Позивач вважає, що пункти 1.6, 1.7, 1.8 кредитного договору суперечать ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, кредитний договір не визначає, які саме послуги відповідач надає позивачеві при здійсненні супроводу договору та у чому ці послуги полягають. Отже, відповідач не мав права включати до кредитного договору плату за супровід кредитного договору, тому кредитний договір у цій частині має бути визнаний недійсним.

Позивач на виконання вимог вказаних положень кредитного договору здійснювала плату за супроводження кредитного договору, яка склала 3990,68 грн., і, враховуючи положення ст. 216 ЦК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

В заяві про зміну підстав позову та уточнення позовних вимог від 23.03.2018 року позивач просила встановити нікчемність окремих умов кредитного договору від 29.10.2014 №425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови КМУ від 29.05.2001 №584, укладеного між сторонами, а саме: пункт 1.6, пункт 1.7, пункт 1.8, додатковий договір від 31.01.2017 про внесення змін до пункту 1.6, пункту 1.7 вказаного кредитного договору; застосувати наслідки недійсності нікчемних окремих умов кредитного договору від 29.10.2014 №425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови КМУ від 29.05.2001 №584, укладеного між сторонами, та стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" на користь ОСОБА_1 3990,68 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати.

12.02.2019 року позивач подала заяву про зміну підстав позову та уточнення позовних вимог, в якій просила визнати недійсним окремі умови кредитного договору від 29.10.2014 №425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови КМУ від 29.05.2001 №584 укладеного між сторонами, а саме: пункт 1.6, пункт 1.7, пункт 1.8, додатковий договір від 31.01.2017 про внесення змін до пункту 1.6, пункту 1.7 вказаного кредитного договору; застосувати наслідки недійсності окремих умов кредитного договору від 29.10.2014 №425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла відповідно до постанови КМУ від 29.05.2001 №584, укладеного між сторонами, та стягнути з Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» на користь ОСОБА_1 3990,68 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати. Позивач посилалася на те, що відповідно до п.8.4 договору сторони закріпили, що при укладенні та виконання договору вони керуються, зокрема, Законом України «Про захист прав споживачів». Пункти 1.6, 1.7 та 1.8 кредитного договору є такими, що суперечать ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та порушують права позивача. Так, кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону «Про захист прав споживачів». Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону, є нікчемною. Крім того, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення Закону «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним. Таким чином, на думку позивачки, описані вище умови договору є недійсними. Також, відповідно до п. 38 Порядку надання пільгових довготермінових кредитів молодими громадянам не дозволяється залучати кошти від позичальників. Спірні умови договору порушують п. 24 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, затверджених постановою КМУ від 07.12.2016 р. №913.

Відповідач 01.03.2019 року подав відзив на заяву про зміну підстав позову та уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив відмовити у задоволенні позову, стягнути з позивача судові витрати на правову допомогу згідно документів, що будуть надані пізніше, обґрунтовуючи свою позицію наступним. Відповідач є державною спеціалізованою фінансовою установою, засновником якого є держава в особі КМУ та підпорядкованою КМУ. На Фонд покладені повноваження розпорядника коштів для надання пільгових довгострокових державних кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла. Відповідач не є виконавцем відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки видом діяльності спеціалізованої державної установи є сприяння у виконанні державою державної житлової політики, а не пряме надання або виконання послуг. Відповідач надав позивачу кошти за кредитним договором від 29.10.2014 р. №425, діючи як спеціалізована установа, уповноважена на це спеціальними нормативно-правовими актами та рішенням Миколаївської міської ради, а не надаючи споживчий кредит відповідно до договору про надання споживчого кредиту в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», та ст. 1054 ЦК України. Так, позичальником у даному випадку можуть бути лише молоді сім`ї та одинокі молоді громадяни, які потребують поліпшення житлових умов. У вказаному кредитному договорі термін кредит вживається у спеціальному визначенні, визначеному в Положенні про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого Постановою КМУ від 29.05.2001 року№584 в рамках виконання міської Програми забезпечення молодих сімей та одиноких молодих громадян м. Миколаєва житлом на період з 2011 по 2017 роки, затвердженої рішенням міської ради від 21.04.2011 №5/6. Кредит надавався на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 338878 грн. на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_1 на 9 АДРЕСА_3 загальною площею 62,32 кв.м, АДРЕСА_4 адресою АДРЕСА_5 . Згідно з п. 1.5 договору позивач, маючи одну дитину, з дня надання кредиту не сплачує будь-яких відсотків за користування кредитом, а усі платежі перераховуються відповідачем до бюджету.

Позивач з власної ініціативи звернулась до відповідача за отриманням кредиту відповідно до вищевказаного Порядку. Під час укладання кредитного договору від 29.10.2014 р. №425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла з урахуванням Державної програми забезпечення молоді житлом, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, волевиявлення позивача було вільним, додаткових вимог вона не заявляла, виконуючи умови договору, в тому числі і сплачувала плату за супровід. Оспорювані позивачем умови кредитного договору є істотними, тому визнання будь-якої з істотних умов недійсною спричиняє його недійсність в цілому.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в заяві про зміну підстав позову та уточнення позовних вимог від 12.02.2019 року, просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, надавши пояснення, аналогічні змісту відзиву.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (ст. 81 ЦПК України).

В судовому засіданні встановлено, що Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», в особі директора Булаха В.П., який діє на підставі Положення про Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву, з однієї сторони, та сім`я, яку в правовідносинах, що виникають відповідно до цього Договору, представляє ОСОБА_1 , відповідно до Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла, затвердженого постановою КМУ від 22.05.2001 №584 29.10.2014 року уклали кредитний договір №425 щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї на будівництво житла.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти відповідно до Розрахунку розміру кредиту з визначенням власних внесків позичальника та суми коштів на страхування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 338 878 грн. 00 коп. на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_6 житлового АДРЕСА_7 загальною площею АДРЕСА_8 адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно з п. 1.3 договору, відповідно до п. 30 Положення позичальник, який має дитину (дітей), звільняється від сплати відсотків за користування кредитом. Аналогічне положення міститься в п. 1.5 договору, який також встановлює, що позичальникові, який має двох дітей, крім пільги, зазначеної у абзаці другому цього пункту, за рахунок бюджетних коштів погашається 25 відсотків суми зобов`язань за кредитом.

Відповідно до п. 1.6 кредитного договору починаючи з першого дня місяця, наступного за місяцем, в якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу за погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід цього договору у розмірі 504,25 грн. за квартал, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент укладення договору 1218 грн. за встановленою формулою.

Пунктом 1.7 договору передбачено, що у разі зміни розміру мінімальної заробітної плати, зазначеної у п. 1.6 договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору виходячи з розрахунку 13,8% від розміру мінімальної заробітної плати, яка діє на момент оплати послуг.

Згідно з п. 1.8 кредитного договору розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позичальником у цьому кварталі.

31.01.2017 року сторони уклали додатковий договір до кредитного договору від 29.10.2014 №425, відповідно до якого пункти 1.6, 1.7 були викладені в новій редакції. Так, пункт 1.6 викладено в такій редакції: починаючи з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому надійшли кошти кредиту на рахунок позичальника, щоквартально, не пізніше терміну сплати щоквартального платежу з погашення кредиту, позичальник зобов`язується сплачувати на рахунок кредитора плату за супровід договору у розмірі 768 грн. за квартал, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який діє в місяці, який береться до розрахунку (1600 грн.) за встановленою формулою.

Відповідно до п.1.7 договору, у разі зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначеної у п. 1.6 цього договору, позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід цього договору виходячи з розрахунку 16% від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб ,який діяв у період, за який сплачується плата за супровід договору. В разі, якщо протягом кварталу змінювався розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то позичальник зобов`язується сплачувати плату за супровід договору, яка буде розрахована, як сума місячних платежів в кварталі.

Розрахунок плати за супровід цього договору за перший квартал користування кредитом здійснюється з урахуванням кількості повних місяців користування кредитом позичальником у цьому кварталі.

Позивач на виконання вказаних умов договору здійснювала плату за супроводження кредитного договору, яка становить 3990,68 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на те, що пункти 1.6, 1.7, 1.8 кредитного договору суперечать ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону; умови договору, викладені у вказаних пунктах є несправедливими, оскільки передбачають зміни в будь-яких витратах за договором, та всупереч принципу добросовісності існує істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу (ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). А тому, на думку позивача, пункти 1.6, 1.7, 1.8 кредитного договору, додатковий договір від 31.01.2017 р. про внесення змін до п. 1.6, п. 1.7 кредитного договору є недійсними з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені зокрема, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом "Про споживче кредитування".

У абзаці 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» судам роз`яснено, що оскільки Закон «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону.

Отже, можна зробити висновок, що Закон «Про захист прав споживачів» застосовується до правовідносин, які виникають з приводу кредитування на будівництво житла в частині, не врегульованій спеціальним законом.

Втім, кредит, наданий позивачу, є кредитом, наданим виключно в рамках відповідної державної програми і передбачає окремі визначені такими програмами умови кредитування.

Правовідносини щодо надання пільгових довготермінових кредитів молодій сім`ї на будівництво житла регулюються Законом України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» та Постановою КМУ № 584 від 29 травня 2001 року «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію і придбання житла)» (далі- Порядок).

Зазначений Порядок не містить прямої заборони щодо включення до умов договору про надання пільгових довготермінових кредитів плати за супровід кредиту.

З Положення про Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" (далі - Положення) вбачається, що останнє має право, зокрема, надавати консультаційні, інформаційні, посередницькі та представницькі послуги, спрямовані за забезпечення повернення кредитів, надання часткової компенсації, відповідно до покладених на нього завдань, проводити рекламно-видавницьку діяльність (п.6 Положення).

Отже, під час виконання основних завдань, передбачених цим Положенням, регіональне управління Фонду, як небанківська фінансова установа, укладає кредитні договори на тривалий термін. При цьому воно повинно мати прогнозовані джерела доходів у достатньому обсязі для супроводження та якісного обслуговування таких кредитів протягом дії кредитного договору.

Згідно Статуту органом управління Фонду є Спостережна рада Фонду.

Рішенням Спостережної ради Фонду від 19 лютого 2014 року (протокол №31), затверджений Порядок спрямування доходів, отриманих за послуги із супроводу кредитних договорів, який застосовується до кредитних договорів, укладених після 19 лютого 2014 року.

Відповідно до п. 2 цього Порядку в порядку та строки визначені кредитним договором, але не пізніше терміну оплати періодичного (щоквартального або щомісячного) платежу з погашення кредиту, позичальником сплачується плата за супровід кредитного договору. Кошти, отримані за послуги із супроводу кредитних договорів у відповідності з цим Порядком, спрямовуються на здійснення статутної діяльності відповідно до зведеного кошторису Фонду, що затверджується Спостережною радою Фонду. Зазначений Порядок не суперечить Порядку надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію і придбання житла), який є спеціальним до даних правовідносин.

Крім того, пунктом 4.1 кредитного договору визначено обсяг послуг, які надає відповідач позивачу протягом дії кредитного договору, а саме: відповідач зобов`язаний забезпечувати позичальника консультаційними, інформаційними послугами та документацією з питань, що стосуються кредитного обслуговування; організувати здійснення страхування ризиків кредитора та позичальника в період будівництва житла за рахунок позичальника, відповідно до п. 15 Положення; своєчасно здійснювати перерахування коштів позичальника та кредитних коштів на рахунок відчужувача та страховика у період будівництва житла та інше.

Тобто, до обсягу поняття «супровід кредитного договору» входить вчинення відповідачем дій (надання послуг) в рамках виконання вказаних зобов`язань, зокрема, підготовка та супроводження нотаріального оформлення договорів забезпечення; підготовка та подання документів для відкриття (зміни, закриття) рахунків; підготовка платіжних документів для перерахування коштів кредиту; перерахування коштів забудовнику, страховій компанії; перерахування до бюджету повернутих коштів кредиту, відсотків, пені; ведення бухгалтерського обліку; робота з забудовниками, забезпечення (здійснення) контролю за будівництвом, строками прийняття в експлуатацію об`єктів; здійснення аналізу виконання зобов`язань за кредитним договором, заборгованості, в тому числі простроченої; контроль за супровід оформлення права власності на житло, листування з питань, виконання програм, надання довідок позичальнику, тощо.

Претензій щодо надання відповідачем зазначених послуг зі сторони позивача не надходило.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Враховуючи зазначені положення закону щодо свободи договору, спеціальний Порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію і придбання житла), який не містить заборони щодо встановлення плати за супровід кредиту, а також враховуючи, що Фондом надаються позивачу послуги з супроводу кредиту, які передбачені умовами кредитного договору, відсутні підстави вважати нікчемними пункти 1.6-1.8 кредитного договору та додаткового договору.

Також у статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами визначений у ч. 3 ст. 18 вказаного Закону. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.

Суд вважає, що у справі не надано доказів того, що кредитний договір містить несправедливі умови. Позивач ініціювала отримання кредиту, діючи вільно та виходячи виключно з власних інтересів, укладала додатковий договір до кредитного договору, який, зокрема змінював плату за супровід кредиту, виконувала умови договорів, здійснювала платежі, отже, приймала умови кредитного договору, які були їй зрозумілими, не заявляла додаткових вимог щодо зміни його умов. В момент підписання договорів позивач ознайомилась з їх умовами, та могла вирішувати для себе, погоджуватись чи не погоджуватись на певні умови кредитування.

Не заслуговують на увагу посилання позивача на порушення відповідачем п. 24 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, затверджених постановою КМУ від 07.12.2016 р. №913, відповідно до якого фінансова установа зобов`язана надавати фінансові послуги на підставі договору, який відповідає вимогам статті 6 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, статей 11 і 18 Закону України Про захист прав споживачів. Наданий позивачу кредит є кредитом, виданим в рамках відповідної державної програми, тобто з особливими умовами фінансування, а Миколаївське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», укладаючи договір з позивачем діяло як спеціалізована установа, уповноважена на це спеціальними нормативно-правовими актами.

До того ж, відповідно до ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування», цей Закон не поширюється на кредити, що надаються в рамках відповідних державних програм або програм органів місцевого самоврядування визначеному колу фізичних осіб і передбачають окремі визначені такими програмами умови кредитування, у тому числі виплати процентів за користування кредитом.

На підставі наведеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними окремих умов кредитного договору від 29.10.2014 р. №425, а саме пунктів 1.6, 1.7, 1.8, додаткового договору від 31.01.2017 р. про внесення змін до пунктів 1.6, 1.7 вказаного кредитного договору задоволенню не підлягають, а тому і немає підстав для застосування правових наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 3990,68 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати по сплати судового збору віднести за рахунок позивача.

Крім того, відповідача у відзиви просив стягнути з позивача судові витрати на правову допомогу відповідно до документів, що будуть надані пізніше, проте так і не надав їх.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Оскільки відповідачем не надано документального підтвердження витрат на правову допомогу відсутні підстави для їх відшкодування.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 137, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" про визнання недійсними окремих умов кредитного договору відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 30.08.2019 року.

Суддя Т.А. Карташева