Справа № 214/3986/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 листопада 2019 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді Попова В.В.,

при секретарі - Джемерчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача та про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати кредитний договір №KUB 984 від 10.02.2017 року, укладений між нею та відповідачем недійсним та стягнути з неї на користь банку гроші у сумі 25538 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у серпні 2012 року їй була надана кредитна картка ПАТ КБ «Приватбанк», на якій було встановлено кредитний ліміт, який з часом змінювався та який позивачем своєчасно сплачувався. У 2017 року позивач виявила бажання прийняти участь у акції банку «Куб» для кредитування малого та середнього бізнесу та отримати кредит для розвитку бізнесу у сумі 50 000 грн. Позивач звернулась до банку з проханням шляхом зняття відеоролику надати їй кредит для розвитку бізнесу в означеній сумі як підприємцю на її розрахунковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк». Так, із позивачем було укладено договір №KUB 984 від 10.02.2017 року. Кредит надано шляхом перерахування коштів на кредитну картку № НОМЕР_1 , відкритий у банку, а не на розрахунковий рахунок як підприємця. 16.02.2017 року на картковий рахунок позивача № НОМЕР_1 була перерахована сума коштів у розмірі 50000 грн. та одночасно погашено заборгованість по картковому ліміту у сумі 8000 грн., таким чином позивач могла розпоряджатись сумою коштів у розмірі 42038 грн. При цьому банк нараховував проценти за користування кредитом щомісячно у розмірі не 2,4% як то передбачено умовами договору, а 3,5% і не на суму 42038 грн.. а на суму кредиту - 50000 грн. Між тим позивач здійснювала часткове погашення заборгованості за кредитом. Позивач зазначає, що вона не укладала договір у письмовій формі, з умовами кредиту не була ознайомлена, а тільки поставила електронний підпис. Вважає, що була введена в оману банком під час укладання кредитного договору, оскільки просила надати кредит у розмірі 50000 грн., а отримала у розмірі 42038 грн., кредитні кошти були перераховані не на її розрахунковий рахунок як підприємця, а також умовами кредитного договору не передбачено сплату процентів у розмірі 3,5% щомісяця, не передбачено штрафів, пені та страхового платежу за користування кредитом. Позивач вважає, що її борг перед банком складає 25538 грн. із розрахунку: 42038 грн. (отримана сума кредиту) - 16500 грн. (сума погашення). У зв`язку із викладеним позивач вважає, що банком здійснено обманні дії під час укладання кредитного договору, тому кредитний договір належить визнати недійсним.

Позивач у судове засідання надала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглянути справу за її відсутності, зазначила про згоду сплатити банку грошові кошти у розмірі 25538 грн.

Представник відповідача до суду не з`явився, заяв не надав. При цьому надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що позивачем не надано до суду доказів, що вона просила банк укласти договір, як із підприємцем та перерахувати кредитні кошти на поточний рахунок підприємця. Також зауважив, що банк виконав умови договору, перерахувавши кошти на рахунок, зазначений у договорі. Крім того позивач погодилась із умовами договору, оскільки підписала його та використовувала кредитні кошти за допомогою кредитної карти. Щодо незгоди позивача щодо розміру відсоткової ставки, розрахунку заборгованості, представник відповідача вважає, що це не є обманом з боку банку під час укладення договору, а стосується виконання договору та не може бути підставою для визнання його недійсним.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Так, 10.02.2017 р. позивач стала клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом підписання Договору №KUB 984, відповідно до умов якого позивач погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами розміщеними за посиланням www.privatbank.ua, які складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, погодилась з Умовами Площадки розміщеними за посиланням www.privatbank.ua/dogovir/terms та які складають між нею та банком договір про надання інформаційно-технологічних послуг. Позивач ознайомилась з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, а також з Умовами Площадки, та зобов`язалась їх виконувати. Також відповідно до умов договору розмір позики визначається банком, вказується у профайлі позичальника, платність за користування позикою (розмір процентів) становить: 2,4% від початкового розміру фактично виданої позики на місяць, строк повернення позики: 12 місяців з дати отримання позики. Перерахування грошових коштів здійснюється на кредитну карту НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.5).

Банком на ім`я ОСОБА_1 надсилався лист про необхідність сплати в термін до 25.04.2018 року суми заборгованості у розмірі 110447 грн. 57 коп. (а.с.6).

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 3 ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до п. 2, 4 ч.1 ст. 208, ч.1 ст. 1055 ЦК України, для кредитного договору законом визначена обов`язкова письмова форма.

Згідно п.п. 5,7 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Частиною 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти.

Так, в матеріалах справи міститься копія Договору №KUB 984 від 10.02.2017 року. Судом встановлено виконання банком умов договору, шляхом перерахування, відповідно до умов Договору, грошових коштів на рахунок, до якого прикріплено кредитну карту НОМЕР_1 , що підтверджується наданою представником відповідача випискою по картці/рахунку НОМЕР_1 (а.с.14-19). Позивач не заперечує факт підписання нею зазначеного договору, а відтак позивач була ознайомлена з умовами надання кредиту, засвідчивши свою згоду із ними власним підписом. Крім того, згідно виписки по картці/рахунку НОМЕР_1 встановлено, що позивач користувалась кредитними коштами, частково виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, відтак була обізнана про умови кредитування та свої зобов`язання за Кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання позивача, що кредитний договір не укладено із нею як із фізичною особою-підприємцем та що кредитні кошти не були зараховані на її розрахунковий рахунок як підприємця, суд до уваги не бере, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що позивач зверталась до банку із проханням укласти договір із нею саме як фізичною особою-підприємцем та перерахувати кошти саме на розрахунковий рахунок як підприємця. При цьому, суд звертає увагу, що підписаний позивачем Договір №KUB 984 від 10.02.2017 року містить чітке зазначення про перерахування грошових коштів саме на кредитну карту НОМЕР_1 .

Крім того, як вбачається із тексту позовної заяви та заяви, наданої позивачем, остання згодна сплатити на користь банку грошові кошти у розмірі 25538 грн., як різницю між сумою отриманого кредиту та сумами, сплаченими нею на погашення заборгованості за кредитом, що розцінюється судом як визнання останньою факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів. Між тим, твердження позивача щодо недійсності договору зводяться до оспорювання суми нарахованих відсотків, правильності проведення банком розрахунку суми заборгованості тощо, що не є підставою для визнання договору недійсним у розумінні ст. 215 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки банком перед укладенням кредитного договору позичальника було повідомлено та ознайомлено з усіма умовами договору. Текст Договору №KUB 984 від 10.02.2017 року містить умови надання кредиту та підпис позивача у вказаному Договорі, що свідчить про досягнення сторонами згоди відносно умов договору до моменту перерахування грошових коштів. Користування позивачем кредитними коштами свідчить про те, що нею визнано умови кредитного договору та правовідносини, які виникли з банком на підставі оспорюваного кредитного договору. Інших доказів які б могли вплинути на неправильне сприйняття позичальником умов кредитного договору та порушило її права, матеріали справи не містять. Відтак суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання договору недійсним задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів у сумі 25538 грн., суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи, що позивач просить суд стягнути з неї на користь банку суму коштів, яка є різницею між сумою наданого їй кредиту та сплаченими в рахунок погашення заборгованості по кредиту коштами, відтак, у даному випадку відсутнє порушення прав позивача з боку відповідача, за захистом якого вона має право звернутись.

Таким чином, вимога позивача щодо стягнення з неї на користь відповідача грошових коштів задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат, суд враховує, що позивач відповідно Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору, відтак судові витрати по справі належить віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 204, 207, 215 ЦК України, Законом України «Про електронну комерцію», ст.ст. 4, 12, 13, 19, 23, 141, 142, 263-265, 268, 273, 315, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.