Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 470/690/16-ц

провадження № 61-20197св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Лепетиська сільська рада Березнегуватського району Миколаївської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 лютого 2017 року у складі судді Міщенка Г. В. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Царюк Л. М., Козаченко В. І., Прокопчук Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мачуха ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,90 га, що розташована на території Старосільської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області.

ОСОБА_2 , яка інших спадкоємців не мала, проживала в її будинку АДРЕСА_1 із 23 жовтня 2005 року по день смерті, проте приватний нотаріус відмовив ОСОБА_1 в оформленні спадщини та рекомендував звернутися до суду про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років на час відкриття спадщини.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 з 01 січня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 лютого 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела належними доказами обставин, що вказують на проживання заявниці із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та вказав, що він всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність заявником факту проживання однією сім`єю із ОСОБА_2 не менше 5 років є безпідставними, оскільки такі обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Реєстрація ОСОБА_2 в с. Кам`яне Великоолександрівського району Херсонської області по 15 жовтня 2008 року не може підтверджувати її фактичне проживання в цьому населеному пункті. Суди протиправно не взяли до уваги покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Суди неправомірноне залучили до участі у справі Старосільську сільську раду Великоолександрівського району Херсонської області як зацікавлену особу, хоча спадкове майно померлої ОСОБА_2 знаходиться саме на території цієї адміністративної одиниці.

Заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 лютого 2017 року та ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи № 470/690/16-ц із Березнегуватського районного суду Миколаївської області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня 2019 року провадження № 61-20197ск18 призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Лепетиха Березнегуватського району Миколаївської області померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії НОМЕР_1 , виданого 27 листопада 2012 року Виконавчим комітетом Лепетиської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, про що було складено актовий запис № 27.

Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,90 га, що розташована на території Старосільської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області та належала померлій на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 18 квітня 2003 року серії НОМЕР_2 , виданого на підставі розпорядження голови Великоолександрівської районної державної адміністрації від 28 лютого 2003 року № 87.

Спадкодавець заповіт за свого життя не оформляла, а даних про наявність інших спадкоємців матеріали справи не містять.

ОСОБА_1 , зареєстрована та проживає на АДРЕСА_1 з 28 жовтня 1993 року.

ЇЇ мачуха, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала та була зареєстрована за цією ж адресою з 23 жовтня 2008 року по день смерті, що вбачається із довідки Лепетиської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області від 04 травня 2016 року № 291/03-13, виданої сільським головою на підставі запису № 343-1 у погосподарській книзі № 5.

Ця інформація узгоджуються із довідкою Старосільської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області від 14 грудня 2016 року № 378, яка була витребувана судом першої інстанції, і зі змісту якої слідує, що ОСОБА_2 проживала в селі Кам`яне Великоолександрівського району Херсонської області з 1988 року по 15 жовтня 2008 року, оскільки потім вибула до села Лепетиха Березнегуватського району Миколаївської області.

За довідкою сімейного лікаря, ОСОБА_2 перебувала під наглядом сімейного лікаря Березнегуватського районного центру первинної медико-санітарної допомоги з січня 2005 року по листопад 2012 року.

Відповідно до роз`яснень приватного нотаріуса Березнегуватського районного нотаріального округу Миколаївської області, до якого ОСОБА_1 звернулася з питань оформлення спадщини після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 необхідно звернутися до суду із заявою про встановлення факту проживання з померлою однієї сім`єю. Спадкова справа цим нотаріусом не заводилася.

Нормативно-правове обґрунтування

За правилами статей 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали за спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

При вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання за спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належить не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право також можуть мати інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї.

Отже, до загальних ознак у розумінні цієї норми, яким має відповідати зв`язок між фізичними особами, щоб вони вважалися сім`єю, належать: спільне проживання, пов`язаність спільним побутом, взаємні права та обов`язки.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд, вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовуОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що ОСОБА_2 була забезпечена жилим приміщенням в іншому населеному пункті, де була зареєстрована і постійно проживала, а у зв`язку з погіршенням стану здоров`я вона вимушено та тимчасово проживала у ОСОБА_1 - заявниці у справі, що саме по собі не створює сім`ю.

Також суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявник не надала відповідних доказів за правилами статей 58, 59 ЦПК України, якім б підтверджували пов`язаність заявниці та її мачухи спільним побутом та наявність прав та обов`язків.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги дав їм правильну оцінку у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що суди неправомірно не залучили до участі у справі Старосільську сільську раду Великоолександрівського району Херсонської області як зацікавлену особу, хоча спадкове майно померлої ОСОБА_2 знаходиться саме на території цієї адміністративної одиниці, Верховний Суд відхиляє з урахуванням того, що розгляд справи без участі Старосільської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області жодним чином не вплинув на правильність, законність та обґрунтованість винесених судами оскаржуваних судових рішень.

При цьому оскаржуваними судовими рішеннями права Старосільської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області жодним чином не порушені, оскільки у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі Проніна проти України).

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 08 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик