Справа №487/7829/18
Провадження № 22-ц/812/1813/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 листопада 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю позивача - ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 серпня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Притуляк І.О., повний текст складено 06 вересня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка є його бабусею. Після її смерті відкрилася спадщина на 61/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1 . У встановлений законом строк він звернувся до приватного нотаріусу Миколаївського міського округу з заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на це майно йому було відмовлено за відсутності правовстановлюючих документів на зазначену частину будинку на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 .

Враховуючи вищенаведене та уточнивши позовні вимоги, позивач остаточно просив визнати за ним право власності на 61/100 частку будинку АДРЕСА_1 , до складу якої входить будинок літ. А-1 (прим. 2-1; 2-2; нежитлова прибудова літ. А1 1 (прим. 2-3); сіни літ а1 (прим. 2-4)., в цілому житлова площа 20,9 кв.м.; загальна площа 39,8 кв.м.; душ літ. Е; сарай літ. Ж; сарай літ. З; навіс літ. И; вбиральня літ. К; сарай літ. Л; літня кухня літ. М; сарай літ. О; навіс літ. П; Ѕ огорожі №2; хвіртка №6; огорожа №7; огорожа №8; замощення ІІ, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено, в зв`язку з його необґрунтованістю, оскільки в матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили про те, що спадкодавець ОСОБА_4 за життя набула у встановленому законом порядку право власності на спірний об`єкт нерухомості.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подав на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому є незаконним. Просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Правом на подачу відзиву відповідачі не скористалися.

У суді апеляційної інстанції позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу у повному обсязі та просили про її задоволення.

Відповідачі ОСОБА_3 , представник Миколаївської міської ради у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що відповідно до довідки Миколаївського МБТІ №2-5149 від 19 листопада 2018 року домоволодіння, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 складається з житлового будинку літ. А-1 (1947 р.) - житловою площею 42.3 кв.м., загальною площею 70.1 кв.м., літньої кухні літ. Б( 1975 р), сараїв: літ. В (1962р.), літ.Ж (1950), літ.З ( 1950 р.), літ. Л (1970 р.), літ. О (1985 р.), погрібу літ. Гпд (1962 р.), гаражу літ. Д (1985 р.), душ літ. Е(1991 р.), навісу літ.И (1970 р.), вбиральні літ. К(1960 р.), вбиральні літ. У(1957 р.).

Право власності на цей об`єкт не зареєстровано.

Розмір ідеальних часток складає : 61/100 - ОСОБА_4 , 39/100 - ОСОБА_3 .

Відповідно до акту обстеження спірного нерухомого майна від 26 жовтня 2018 року, складеного представником Миколаївського МБТІ : 61/100 частки становить - житловий будинок літ. А-1 (прим. 2-1; 2-2; нежитлова прибудова літ. А1 1 (прим. 2-3); сіни літ а1 (прим. 2-4), в цілому житлова площа 20,9 кв.м.; загальна площа 39,8 кв.м.; душ літ. Е; сарай літ. Ж; сарай літ. З; навіс літ. И; вбиральня літ. К; сарай літ. Л; літня кухня літ. М; сарай літ. О; навіс літ. П; Ѕ огорожі №2; хвіртка №6; огорожа №7; огорожа №8; замощення ІІ;

39/100 частки - житловий будинок літ. А-1 (прим. 1-3,1-4; сіни літ.а(приміщення 1-1, 1-2) в цілому житлова площа 21.4 кв.м., загагльна площа 30.3 кв.м., літня кухня літ. Б; сарай літ. В., погріб літ. Гпд (1962 р.), гаражу літ. Д(1985 р.), вбиральня літ. У, Ѕ огорожі №2; огорожа №1; огорожа №5; ворота №3 , хвіртка №4; замощення І.

Земельна ділянка площею 345 кв.м. вважається самовільно зайнятою.

За матеріалами справи, матірю позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьками ОСОБА_5 є ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.44,51 зв.,52 зв.)

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, а саме земельну ділянку, яка розташована в межах Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області та належала останній на підставі Державного акту про право власності на землю від 20 липня 2006 року серія ЯГ №325611 (а.с.63).

Відповідно до довідки, виданої Адміністрацією Заводського району Миколаївської міської Ради від 11 квітня 2018 року, позивач проживає за адресою АДРЕСА_1 та зареєстрований з 19 листопада 2013 року. Також за цією адресою були зареєстровані - дід ОСОБА_6 з 04 лютого 1970 р. по день смерті; баба - ОСОБА_4 з 12 жовтня 1978 року по день смерті, мати ОСОБА_5 з 27 грудня 1988 року по день смерті ( а.с.54).

ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у встановленому законом порядку шляхом звернення до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Власової С.Я. з відповідною заявою. Заведено спадкову справу №5/2018.

11 травня 2018 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану в межах Василівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області (а.с.43-73).

Постановою від 17 грудня 2018 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Власовою С.Я., позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 61/100 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю зареєстрованого права власності спадкодавця на зазначене майно (а.с.70 зв.-71).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначав, що він прийняв спадщину, оскільки проживав разом із спадкодавцем, є єдиним спадкоємцем, а відтак має право на спадщину після смерті ОСОБА_4

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що померла ОСОБА_4 набула право власності на спірний об`єкт нерухомості.

З таким висновком погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини.

У ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з п.п.2, 3 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

Отже, при вирішенні даного спору про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків, службових будівель та споруд, а також положеннями ЦК УРСР 1963 року.

Питання набуття права власності на той час регулювалося наступними правовими актами, зокрема ЦК УРСР 1963 року, Законом СРСР "Про власність в СРСР", Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема визначали умви та правові наслідки будівництва, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону СРСР «Про власність в СРСР» у власності членів сім`ї та інших осіб, які спільно ведуть трудове господарство, можуть бути майстерня, інше мале підприємство у сфері побутового обслуговування, торгівлі, громадського харчування та інших галузях господарської діяльності, жилі будинки і господарські будівлі, машини, устаткування, транспортні засоби, сировина, матеріали та інше майно, потрібне для самостійного ведення господарства.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністерства комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року передбачала можливість реєстрації будинків з обслуговуваннями їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яку провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих, але наявність вказаної реєстрації не була визначена ЦК УРСР1963 року, Законом СРСР «Про власність в СРСР » як підстава для виникнення права власності.

Таким чином, за змістом вказаних нормативних актів підставою виникнення у громадянина права власності на нерухоме майно був сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на нерухоме майно із проведенням його реєстрації. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України, ухваливши на засіданні судової палати у цивільних справах 18 грудня 2013 року постанову у справі № 6-137цс13.

Як вбачається із матеріалів наданої Миколаївським МБТІ інвентарної справи №21074, розпочатої 06 жовтня 1989 року, яка містить матеріалами інвентарної справи №8570, розпочатої 08 листопада 1950 р., житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_2 ) на праві користування належав ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по Ѕ частці кожному. Рік побудови будинку -1938.

Відомостей щодо набуття вказаними особами права власності на це майно та відчуження його у встановленому законом порядку, в тому числі ОСОБА_4 чи членам її родині, матеріали інвентарної справи не містять. Зведений акт вартості будівлі та споруд за 2002 рік та викопіювання із схематичного плану кварталу хоча і містить посилання на користувачів цим майном ОСОБА_10 , ОСОБА_5 ( мати позивача) та ОСОБА_3 , проте таке не є свідченням належності нерухомого майна на праві власності комусь із них. Інформація щодо належності спадкового майна ОСОБА_4 і в матеріалах інвентарної справи, і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутня.

Земельна ділянка для будівництва житлового будинку та господарських будівель та споруд в установленому законом порядку нікому із користувачів, в тому числі ОСОБА_4 , не відводилася.

Зважаючи на те, що ОСОБА_4 за життя не набула права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, в порядку визначеному діючим на момент виникнення правовідносин законодавством, отже в неї не виникло права на це майно, а тому воно не увійшло до спадкової маси, а відтак не може бути успадковане позивачем.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доводи апеляційної скарги висновок суду не спростовують на законність судового рішення не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст.ст. 263, 264 ЦПК України і його слід залишити без змін.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 серпня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 15 листопада 2019 року.