ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 серпня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8505/18

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/746/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарем судового засідання Шапко В.М.

Позивач ОСОБА_1

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

Третя особа орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про виселення,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення 26 березня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, після уточнення якого просила усунути першкоди у користуванні належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 та виселити з цієї квартири ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з наданням іншого житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 (а.с. 112-113 т. 1).

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 41 Закону України «Про іпотеку» та на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки є власником придбаної на прилюдних торгах вказаної квартири і її право власності підтверджується свідоцтвом від 18.05.2018 року, виданим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу.

Посилається, що у належній їй квартирі зареєстровані відповідачі, які добровільно зніматись з реєстрації та виселитись із житлового приміщення не бажають.

Позивач стверджує, що згідно до ст.ст. 41,55 Конституції України, ст.ст. 16, 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України відповідачі втратили право користування спірною квартирою, оскільки їх права користування житлом є похідними від прав колишнього власника квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні власністю та виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (законний представник ОСОБА_5 ) з квартири АДРЕСА_1 з наданням іншого постійного житла у АДРЕСА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та незаконність оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що в спірному житловому приміщенні проживає сімя з малолітньою дитиною інвалідом, права та інтереси якої повинні бути враховані та захищені відповідно до Закону України «Про охорону дитинства».

Апелянт посилається, що у спірному житловому приміщенні проживають ОСОБА_5 дружина ОСОБА_3 , яка не працює та є опікуном відповідно до ст. 58 ЦК України малолітньої дитини інваліда ОСОБА_7 , син власника житла ОСОБА_3 учасник бойових дій, ОСОБА_4 син власника житла, безробітний, ОСОБА_2 власник житла та ОСОБА_6 член сім`ї власника житла. Спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідачів, які іншого житла не мають.

Апелянт наголошує, що вселення сім`ї відповідаів у належну позивачці квартиру АДРЕСА_2 є неприйнятним з огляду на вимоги ст. 48 ЖК УРСР. Зазначена квартира має житлову площу 42,2 кв.м і на одну особу припадатиме по 7,034 кв.м попри середню норму забезпечення житловою площею 8,5 кв.м.

Апелянт вказує, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований син ОСОБА_1 ОСОБА_8 , що унеможливлює заселення відповідачів у цю квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2019 року без змін. Вважає, що доводи апеляційної скарги не відповідають дійсності та вимогам чинного законодавства, а рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не суперечать дійсним обставинам справи і підстави для скасування рішення відсутні.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиню 4 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує наступне.

Згідно положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі.

Апеляційним судом встановлено, що 28 жовтня 2010 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , як майновим поручителем позичальника ОСОБА_4 , укладений іпотечний договір на забезпечення виконання кредитного договору від 28 жовтня 2010 року № 89/463.

Предметом іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_4 площею АДРЕСА_5 її АДРЕСА_6 (а.с. 67-77).

15 травня 2018 року головним державним виконавцем Деснянського відділу державної служби міста Чернігова Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області винесений акт про реалізацію предмета іпотеки на підставі виконавчого листа № 750/4231/15ц-2/750/1731/15, виданого 16.11.2015 року Деснянським районним судом м. Чернігова, у зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору та неповернення кредиту, несплати процентів за користування кредитом (а.с. 10).

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що у травні 2018 року ОСОБА_1 на електронних торгах з продажу іпотечного майна купила двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Право власності позивача на придбану квартиру підтверджується виданим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу свідоцтвом № 1485 від 18.05.2018 р. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.05.2018 р. (а.с.8,9,10).

Звертаючись до суду з позовом про виселення відповідачів, ОСОБА_1 посилалась на положення 16, 317, 319, 383, 386, 391 ЦК України, вважаючи, що відповідачі втратили відповідне право користування спірною квартирою.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 для забезпечення погашення боргу за кредитним договором реалізована на прилюдних торгах як предмет іпотеки та на законних підставах придбана позивачем.

За статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців в порядку, встановленому законом. За висновком суду, ОСОБА_1 виконала вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК України та надала відповідачам для постійного проживання трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що є підставою для задоволення позовних вимог.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не погоджується апеляційний суд, з огляду на таке.

Вирішуючи спір, судом першої інстанції усупереч частини 4 статті 263 ЦПК України не були враховані висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц.

Конституцією України передбачено захист права власності і захист права на житло.

Як убачається із змісту статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Право на житло гарантоване у статті 47 Конституції України. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В частині другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, правомочночності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Разом з тим, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає і таке основне право особи, як недоторканість житла, яке охоплює насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним. Крім того, це право включає захист від втручання з боку державних органів і у разі порушення цього права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як убачається з огляду практики Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи Новоселецький проти України, Кривіцька та Кривіцький проти України, Прокопович проти Росії.

Суд нагадує про практику органів Конвенції, за якою концепція житла у розумінні ст. 8 не обмежується площами, які є законно заселеними або були законно оформлені. «Житло» - це автономна концепція, яка не залежить від її кваліфікації за національним законодавством. Відповідь на запитання є чи не є певне приміщення житлом, що підпадає під захист статті 8 Конвенції буде залежати від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх та безперервних зв`язків особи з конкретним місцем, яке вона визначає як своє житло.

Питання виселення має розглядатися з урахуванням принципу верховенства права. Суд має перевірити, чи було втручання у житлові права відповідачів виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, яка була нагальна потреба у виселенні та чи дотримані межі розсуду.

Рішення про виселення у цій конкретній справі з точки зору верховенства права і ст. 8 Конвенції могло б бути виправданим лише у тому разі, якби було доведено. що відповідачі дійсно мають інше житло для постійного проживання і їх виселення судом із спірної квартири не перетворювало б їх у бездомних осіб зо всіма вкрай негативними для них наслідками, що є неприпустимим у демократичному суспільстві та у соціально орієтованій правовій державі.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

За змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до вимог частини 2 статті 109 ЖК громадянам встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, при виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і вимоги статті 109 ЖК УРСР.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що спірна квартира як предмет іпотека належала на праві власності ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 07 жовтня 2010 року, тобто зазначена квартира, яка є предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів.

Як встановлено апеляційним судом, відповідачі не мають ніякого іншого житла для постійного проживання окрім спірної квартири.

На спростування зазначених обставин позивачем не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

З довідки про склад сім`ї від 23.05.2018 року убачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 з 17.05.1983 року, ОСОБА_4 з 30.09.1999 року, ОСОБА_3 з 17.01.1990 року, ОСОБА_5 з 13.03.2018 року, ОСОБА_6 з 10.10.2017 року, ОСОБА_7 з 13.03.2018 року (а.с. 11).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що при уточненні позовних вимог про виселення із спірної квартири ОСОБА_1 зазначено надання відповідачам іншого постійного житла - належну позивачці на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 .

Як убачається з наявної у справі довідки ОЖБК, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований син позивача ОСОБА_1 ОСОБА_8 (а.с. 131).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає що запропоновану відповідачам квартиру АДРЕСА_2 не можна визнати як таку, що є іншим постійним жилим приміщення у розумінні ст. 109 ЖК України, оскільки зазначена квартира є охоронюваною законом приватною власністю, якою позивач ОСОБА_1 у будь-який момент вправі розпорядитись на власний розсуд.

Відтак, суд першої інстанції в порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що ВАТ «Державний ощадний банк України» при вирішенні питання про звернення стягнення на предмет іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, яка містить заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

В свою чергу, покупець такого майна мав оцінити ризики та обмеження пов`язані з його придбанням.

Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Зазначені обставини, які є суттєвими при вирішенні цієї справи, залишились поза увагою суду першої інстанції і їм не було надано належної оцінки, що призвело до помилкового вирішення справи.

З огляду на сукупність обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції у порушення зазначених вище положень закону фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, унаслідок чого дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Згідно вимог пунктів 1, 2, 4 частини 1 статті 376 ЦК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 березня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: