КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого Сліпченка О.І., Гуля В.В., Сушко Л.П.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_2 зернулась із вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що фізична особа-підприємець ОСОБА_3 починаючи з 5 грудня 2016 року не сплачує орендну плату за договором оренди нежитлових приміщень від 04 серпня 2016 року, не розірвавши чи достроково припинивши договір оренди.

Просила суд стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором у загальному розмірі 429 530 грн. 75 коп.

26 червня 2019 року до суду надійшла заява про забезпечення позову по даній справі, згідно якої представник позивача просив накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3 , а саме: 5-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в межах частки у праві спільної сумісної власності, яка належить ОСОБА_3 .

У заяві зазначалось, що 25 лютого 2019 року вже було подано до суду заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу ОСОБА_3 , а саме - на два об`єкти нерухомого майна (квартири), які належали ОСОБА_3 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову було відмовлено, а постановою Київського апеляційного суду від 30 травня 2019 року, ухвалу скасовано, накладено арешт на 1-кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_5

Однак представник позивачки дізнався, що вказана однокімнатна квартира була відчужена ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 за договором дарування від 10 травня 2019 року.

На думку позивача, відповідач з метою уникнення виконання судового рішення про стягнення з нього заборгованості у даній судовій справі, здійснив відчуження належного йому нерухомого майна на користь пов`язаної із ним родинними відносинами особи.

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, фізичній особі ОСОБА_3 , на момент подання даної заяви, належать на праві власності наступні об`єкти нерухомого майна: 5-кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 загальна площа 78,3 кв.м..

Тому позивач просив суд вжити заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вищевказане нерухоме майно, яка належить ОСОБА_3 , з огляду на те, що сума позову є значною і відповідач не виконує свої зобов`язання зі сплати за договором, а також всіляко ухиляється від їх виконання, хоча і продовжує здійснювати підприємницьку діяльність, а невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також ефективний захист, або поновлення порушених майнових прав позивачки, крім того наявні беззаперечні докази того, що відповідач вжив термінових заходів з метою термінового відчуження належного йому об`єкту нерухомого майна - 1-кімнатної квартири, саме з метою уникнення накладення арешту на дане нерухоме майно, всупереч рішенню суду.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2019 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 який не являється учасником справи, посилаючись на те, що постановлена ухвала порушує його права та інтереси, звернувсяз апеляційною скаргою, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд неповно з`ясував обставини справи та допустився порушення норм процесуального права.

Вказує, що у відповідності до договору дарування від 10 травня 2019 року одноосібним власником 5-кімнатної квартири на яку було накладено арешт являється ОСОБА_1 , чого не було враховано місцевим судом.

Враховуючи те, що майно на яке накладено арешт не належить відповідачу, апелянт вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача вказує, що інформація про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на ѕ спірної квартири за договором дарування у Державному реєстрі речових прав на момент винесення ухвали була відсутня, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачає.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав свою позицію.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, місцевий суд виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , в межах частки у праві спільної сумісної власності, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

З таким висновком колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частина 2 ст. 3 цього Закону визначає, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до матеріалів справи, з 10 травня 2019 року одноосібним власником 5-кімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , на яку було накладено арешт ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2019 року являється ОСОБА_1 , який не являється учасником справи(а.с.26-30, т.2).

З огляду на викладене, є помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі, до якої не заявлено жодної вимоги щодо вказаного майна.

Враховуючи вказані норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що накладення арешту на квартиру, порушує права власника, тому ухвала про накладення арешту підлягає скасуванню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а ухвала про забезпечення позову підлягає скасуванню.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, ухвала постановлена з порушенням норм матеріального права та неправильним застосуванням норм процесуального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Враховуючи неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

УхвалуКиєво-Святошинського районного суду Київської області від 27 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: