Справа № 303/3157/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 листопада 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Татунця Владислава Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 вересня 2018 року (у складі судді Куцкіра Ю.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Машіка Олена Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у травні 2018 р.

Просив визнати недійсним договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу - Машікою О.М.

Як на підставу заявлених вимог покликався на таке.

30.04.2014 р. він позичив ОСОБА_2 суму грошових коштів у розмірі 55 000 грн., що еквівалентно 6 470 доларів США, про що ОСОБА_2 було складено відповідну розписку та взято зобов`язання повернути вказані кошти до 30.06.2014 р.

У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань згідно з розпискою він звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів і рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20 липня 2016 р. позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково.

26 серпня 2016 р. Мукачівським міськрайонним судом було видано виконавчий лист на виконання указаного судового рішення.

15 березня 2016 р. між відповідачами був укладений оскаржуваний договір дарування квартири.

Вважає, що метою укладення цього договору було уникнення ОСОБА_2 від виконання грошового зобов`язання перед ним, оскільки така знала про негативні наслідки для себе у випадку звернення стягнення на нерухоме майно, тобто оспорюваний правочин є фіктивним.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 18 вересня 2018 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Адвокат Татунець В.В. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

- ОСОБА_2 , починаючи з 30 червня 2014 р., почала уникати виконання своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 ;

-оспорюваний правочин укладений між близькими родичами та не передбачав реального настання правових насідків;

-договір був укладений із метою приховати майно боржника від можливого виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів;

- ОСОБА_2 продовжує фактично володіти та користуватися квартирою, подарованою синові.

У письмовому запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Узагальнені заперечення зводяться до того, що оспорюваний правочин жодним чином не порушує прав позивача, оскільки договір дарування укладений до ухвалення судом рішення про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів і таке буде виконуватися у примусовому порядку відповідним органом виконавчої служби.

У судове засідання сторони не з`явилися, хоча про час і місце такого були належно повідомлені. Позивач ОСОБА_1 і його представник - адвокат Татунець В.В., просять розглядати справу за їх відсутності.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - залишенню без змін, з таких мотивів.

Суд першої станції дійшов висновку, що оспорюваний правочин було укладено до виникнення спору між сторонами та ухвалення рішення судом про стягнення боргу з відповідача. Відтак, ОСОБА_2 як власник квартири, згідно з нормами матеріального права, вправі була розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Стороною позивача не було доведено належними та допустимими доказами, що оспорюваний правочин було укладено з порушенням норм чинного законодавства тобто, що останній містить ознаки фіктивного правочину.

При цьому суд першої інстанції установив таке.

Згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 26.05.2016 р. (справа № 303/1948/16-ц) позов ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 55000 грн. боргу, 2200 грн. відсотків за користування коштами та 572 грн. судових витрат.

26.08.2016 р. було видано виконавчий лист на загальну суму боргу в розмірі 97447.94 грн. і 1710.34 грн. судового збору.

15.03.2016 р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2 , яка належала дарувальнику на праві особистої приватної власності.

Відповідно до інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником указаної квартири є ОСОБА_3 .

Тобто, рішення Мукачівського міськрайонного суду про стягнення з ОСОБА_2 боргу було ухвалене 26.05.2016 р. (змінено рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 20.07.2016 р.), а договір дарування квартири був укладений 15.03.2016 р.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно з положеннями ст. 367 ч.1. ч.6 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Позовні та апеляційні доводи ґрунтуються на фіктивності договору дарування квартири між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 від 15.03.2016 р.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Статтею 13 ЦПК України передбачений принцип диспозитивності, згідно з частиною третьою якої особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За процесуальним правилом саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з вимогами статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц/14-260 цс 19 зазначає, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Як видно з матеріалів оглянутої у судовому засіданні цивільної справи № 303/1948/16ц, ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми 29.03.2016 р., рішення Мукачівського міськрайонного суду у цій справі про часткове задоволення позову ухвалене 26.05.2016 р., рішенням апеляційного суду Закарпатської області таке змінене 20.07.2016 р., а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2016 р. касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена. Видано виконавчий лист і відкрито виконавче провадження.

Натомість, оспорюваний договір дарування квартири між ОСОБА_2 (дарувальник) і ОСОБА_3 (обдарований) укладений 15.03.2016 р., тобто не лише до ухвалення рішення у справі про стягнення боргу, але і до пред`явлення самого позову ОСОБА_1 , правочин реально призвів до правових наслідків у виді державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 . того ж дня (15.03.2016 р.), що в сукупності виключає фіктивність переходу права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний правочин укладений між близькими родичами та не передбачав реального настання правових насідків, а також про те, що договір був укладений із метою приховати майно боржника від можливого виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, є необґрунтованими.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 продовжує фактично володіти та користуватися квартирою, подарованою синові, є бездоказовим.

Посилання ОСОБА_1 на правовий висновок ВСУ у справі № 6-1873цс16|2/202/7607/14-ц не може бути застосований у спірних правовідносинах, оскільки згідно з цим висновком судами було встановлено, що відповідач, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині, був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивачки, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

У нашому ж випадку відчуження майна відбулося ще до пред`явлення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 133, 137, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Татунця Владислава Вікторовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 18 вересня 2018 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 15 листопада 2019 р .

Судді: