Постанова

Іменем України

11 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 461/9426/15

провадження № 61-20894св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Бойко С. М., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути матеріальну шкоду (враховуючи індекс інфляції за період з лютого 2015 року по липень 2016 року) у сумі 199 498, 06 грн за пошкодження нерухомого майна; 8 000 грн за проведення будівельно-технічного дослідження;19 803 грн упущеної вигоди; та 54 781, 45 грн моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року поділено в натурі майно між ним та відповідачем, яке є спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Однак, відповідач створює йому перешкоди у користуванні його часткою, не допускає до приміщень.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2014 року відповідача було зобов`язано не чинити йому перешкод у користуванні приміщеннями, розташованими по АДРЕСА_1 , та передати йому ключі від приміщень.

На виконання рішення суду 03 грудня 2014 року йому було передано ключі від належних йому нежитлових приміщень, під час огляду яких він виявив їх руйнування та пошкодження.

Вважає, що відповідач навмисно знищила належне йому майно, внаслідок чого завдала йому матеріальних збитків на суму 144 146 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивач не довів факт завдання шкоди його майну, оскільки доказів, які б підтверджували, що встановлення складових приміщення були здійснені за його особисті кошти та належали йому ним не надано. Разом з тим, суд дійшов висновку про те, що відповідач, починаючи з 2007 року за власні кошти здійснила поліпшення спільного майна - нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13 квітня 2017 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд виходив з того, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували у чому полягає ця шкода, чим підтверджується факт її заподіяння, яких втрат немайнового характеру він зазнав та за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, з чого позивач виходив, оцінюючи заподіяну йому моральну шкоду у розмірі 54 781, 45 грн, а також наявність причинного зв`язку між заподіянням шкоди і протиправним діянням заподіювача, у зв`язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 квітня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не проаналізував та не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, зокрема, висновку будівельно-технічного дослідження від 04 лютого 2015 року, в якому наведений перелік пошкоджень елементів приміщення, чим допустив порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення всіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

В свою чергу апеляційним судом було порушено порядок дослідження та оцінки доказів, не відображено в рішенні суду наданих відомостей щодо дійсних обставин справи, а саме не зазначено про визнання представником відповідача у судовому засіданні факту демонтажу відповідачем належного позивачу майна, у зв`язку з чим винесено невмотивоване та необґрунтоване судове рішення, правовий висновок якого не ґрунтується на взаємозв`язку між належними доказами наданими сторонами та остаточними висновками суду.

Оскільки рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 січня 2017 року скасовано судом апеляційної інстанції, то в касаційному порядку не переглядається.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано її матеріали з Галицького районного суду м. Львова.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу № 461/9426/15 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_3 , подала до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу, в яких просила залишити її без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з листопада 2003 року по травень 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 14 листопада 2003 року, сторони придбали нежитлове приміщення у АДРЕСА_1 , яке згідно свідоцтва про право власності від 30 червня 2005 року було зареєстровано на ОСОБА_1

Зазначене нежитлове приміщення складається з чотирьох поверхів. На першому поверсі розташований магазин (торговий зал), другий - четвертий поверхи містять офісно-побутові приміщення. Самочинно проведено реконструкцію з добудовою та надбудовою.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 23 січня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2012 року, нежитлове приміщення та будівельні матеріали, які були використані в ході його реконструкції, визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проведено їх поділ по Ѕ ідеальній частині кожному.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_1 , зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 в користуванні приміщеннями, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_2 , поділено в натурі майно, яке належало їм на праві спільної часткової власності, а саме: нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 виділено у власність частину нежитлового приміщення та частину будівельних матеріалів, які були використані в ході реконструкції цього приміщення на АДРЕСА_1 на першому поверсі: приміщення № 3 площею 30, 00 кв.м, приміщення № 4 площею 64, 60 кв.м; на другому поверсі: частину приміщення № 7 площею 30, 00 кв.м; на третьому поверсі: частину приміщення № 12 площею 28, 0 кв.м, загальною вартістю 1 095 629 грн.

У власність ОСОБА_1 виділено частину нежитлового приміщення та частину будівельних матеріалів, які були використані в ході реконструкції цього приміщення на АДРЕСА_1 на першому поверсі: приміщення 31 площею 5, 20 кв.м та 11, 70 кв.м; на другому поверсі: приміщення № 5 площею 23, 90 кв.м, приміщення № 6 площею 12, 20 кв.м, частину приміщення № 7 площею 28, 60 кв.м, приміщення № 8 площею 5, 30 кв.м, приміщення № 9 площею 8, 50 кв.м, приміщення № 10 площею 1, 20 кв.м; на третьому поверсі: приміщення № 11 площею 12, 0 кв.м; частину приміщення № 12 площею 44, 20 кв.м; приміщення № 313 площею 8, 10 кв.м; приміщення № 314 площею 1, 80 кв.м; приміщення № 15 площею 5, 30 кв.м, приміщення № 16 площею 11, 0 кв.м; на четвертому поверсі приміщення № 17 площею 36, 80 кв.м, загальною вартістю 1 150 861 гривень.

Встановлено, що на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 квітня 2014 року ОСОБА_2 03 грудня 2014 року передала ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей спірного приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить актдержавного виконавця від 03 грудня 2014 року і з того часу ОСОБА_1 мав доступ до нього.

05 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до прокуратури Галицького району м. Львова про вчинення кримінального правопорушення, у якому зазначив про відсутність ряду будівельних матеріалів та майна, яке знаходилося в приміщенні, та демонтаж частини елементів приміщення. У заяві зазначав, що підозрює у вчиненні кримінального правопорушення свою колишню дружину ОСОБА_2 .

Відповідно до положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Встановивши, що доводи позивача з приводу того, що ОСОБА_2 навмисно знищила та пошкодила його майно не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки звернення позивача до органів прокуратури з заявою про вчинення відповідачем кримінального правопорушення без встановлення її вини у вчиненні такого правопорушення у встановленому законом порядку, не може свідчити про доведеність вини відповідача у заподіянні шкоди, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу матеріальної шкоди та інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 22, частиною четвертою статті 623 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів.

При обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними.

Позивач повинен довести також те, що він міг i повинен був отримати визначені доходи, i тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною i достатньою причиною, яка позбавила його можливості їх отримати.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з положеннями частини третьої статті 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

В обґрунтування своїх вимог про відшкодування упущеної вигоди позивач посилався на договір оренди нежитлових приміщень від 16 червня 2014 року, укладений між ним та ФОП ОСОБА_4 , яким було передбачено, що передача майна відбудеться не пізніше 19 червня 2014 року, проте у зазначений строк він не мав можливості передати приміщення орендарю, оскільки не мав до нього доступу.

Суди встановили, що на момент укладення позивачем вказаного договору оренди нежитлових приміщень, приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , перебувало у спільній частковій власності позивача та відповідача, а тому колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що позивач не мав реальної можливості передати приміщення в оренду за відсутності згоди відповідача на передачу майна в найм, а отже не міг розраховувати на отримання прибутку від оренди цього приміщення.

Окрім цього, правильним є висновок апеляційного суду про відсутність підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки складовими елементами загальних підстав для її відшкодування є: наявність шкоди, протиправність дій заподіювача, причинний зв`язок між протиправною поведінкою заподіювача і шкодою та наявність вини в заподіянні шкоди, що не було доведено позивачем в ході розгляду даної справи.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували викладені у позовній заяві обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із його недоведеністю.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 квітня 2017 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук