Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 474/26/16-ц

провадження № 61-29711св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Миколаївгаз»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Маколаївгаз» на рішення Апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М., від 05 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство по газопостачанню

та газифікації «Миколаївгаз» (далі - ПАТ «Миколаївгаз») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 06 січня 2015 року відповідача було прийнято на посаду начальника Врадіївської дільниці газорозподілу

ПАТ «Миколаївгаз». Цього ж дня відповідач прийняв в підзвіт товарно-матеріальні цінності. З 01 по 07 липня 2015 року за місцем роботи відповідача була проведена інвентаризація майна, що перебувало в підзвіті

останнього, у ході якої було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 36 617,47 грн, що підтверджується протоколом результатів інвентаризації основних засобів від 15 липня 2015 року.

Посилаючись на вказані обставини, укладення з відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність, відмови від добровільного відшкодування завданої підприємству шкоди, позивач просив стягнути її

в примусовому порядку у зазначеному вище розмірі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2017 року позов ПАТ «Миколаївгаз» задоволено частково. Стягнуто

з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Миколаївгаз» 27 135,61 грн

на відшкодування майнової шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеним факт завдання з вини відповідача прямої дійсної шкоди позивачеві у зв`язку із нестачею майна та виходив з наявності підстав для покладання на відповідача повної матеріальної відповідальності у зв`язку

із укладанням сторонами договору про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності та отримання останнім під звіт товарно-матеріальних цінностей за разовими документами.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня

2017 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Миколаївгаз». Стягнуто

з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Миколаївгаз» 6 500 грн

на відшкодування майнової шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав,

що відповідач у відповідності до положень пункту 2 статті 133 КЗпП України несе обмежену матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної з його вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Миколаївгаз» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції

не застосовано норму статті 130 КЗпП України, відповідно якої працівники несуть повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, організації, установі внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

06 січня 2015 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду начальника Врадіївської дільниці газорозподілу Первомайського управління експлуатації газового господарства ПАТ «Миколаївгаз».

Цього ж дня між сторонами укладено договір № 75 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

У червні-липні 2015 року комісією зі складу працівників позивача була проведена інвентаризація майна, що знаходиться у Врадіївській дільниці газорозподілу, за результатами якої 10 липня 2015 року складено інвентаризаційні описи та виявлена нестача майна, яка відображена

у зрівняльній відомості активів і зобов`язань, на загальну суму 29 953,30 грн. На підставі вказаних даних та з урахуванням розміру податку на додану вартість позивачем розраховано розмір шкоди, завданої нестачею товарно-матеріальних цінностей у розмірі 36 617,47 грн.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього

Відповідно до частин першої, другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно із частиною першої статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, організації, установі шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно

з установленими нормами.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що у кожному випадку суд зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно

і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України

у постанові від 26 листопада 2014 року у справі № 6-139ц14, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавці. Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну при виконанні трудових обов`язків,

за наявності порушення працівником трудових обов`язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв`язку між порушенням і шкодою та вини працівника.

Таким чином, для правильного вирішення справи, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.

Установивши, що внаслідок порушення трудових обов`язків ОСОБА_1 були втрачені товарно-матеріальні цінності на суму 29 953, 30 грн, які були отримані ним під звіт, що встановлено проведеною роботодавцем інвентаризацією та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, підприємству було заподіяно шкоду, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що відповідач несе матеріальну відповідальність за цю шкоду.

У свою чергу суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції дійшов помилкових висновків, що відповідач несе відповідальність тільки в межах свого середнього місячного заробітку, оскільки між сторонами було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та товарно-матеріальні цінності одержані відповідачем за розовими документами, що є підставою для стягнення з відповідача матеріальної шкоди у доведеному письмовими доказами розмірі.

Відповідно до пункту 2 статті 133 КЗпП України у відповідності з законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям.

Посилання суду апеляційної інстанції на положення пункту 2 статті

133 КЗпП України як на підставу неповної матеріальної відповідальності є необґрунтованими, оскільки шкоду підприємству заподіяно ОСОБА_1 як матеріально-відповідальною особою, а не внаслідок неправомірного обліку і зберігання матеріальних цінностей.

У пункті 1, 2 частини першої статті 134 КЗпП України визначено,

що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником

і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 1351 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна

та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Підставою повної матеріальної відповідальності є заподіяння шкоди невиконанням чи неналежним виконанням прийнятого працівником на себе обов`язку виконати окреме трудове завдання - одержати від третьої особи чи матеріально відповідального працівника трудового колективу

за разовою довіреністю або іншим разовим документом під свою відповідальність визначене майно та інші цінності і передати його (повернути) в цілості і збереженості власнику або уповноваженому ним органу.

Працівник, який одержав майно або інші цінності за довіреністю або іншим разовим документом, відповідає за їх втрату, за їх недостачу, ушкодження або псування.

Стягуючи з відповідача заподіяну підприємству шкоду, суд першої інстанції правильно виходив із наявності, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 134 КЗпП України підстав для повної матеріальної відповідальності відповідача, який отримував товарно-матеріальні цінності під звіт за разовими документами. При цьому суд першої інстанції правильно оцінив наданий відповідачем протокол від 15 липня 2015 року, складений роботодавцем за результатами інвентаризаціїмайна, що знаходиться у Врадіївській дільниці газорозподілу, і дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог на суму 27 135,61 грн.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, рішення суду

є законним і обґрунтованим, а тому з огляду на положення статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду

і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Миколаївгаз» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2017 року скасувати та залишити в силі рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 03 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович