Справа № 459/1819/18 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/2533/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третьої особи Головного управління ДМС у Львівській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом скасування реєстрації, стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг та користування житлом,-

встановила:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю третьої особи Головного управління ДМС у Львівській області, просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, а саме квартирою, що находиться за адресою: АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом скасування реєстрації відповідачів; стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти в розмірі 12412,98 грн., які становлять їх частку, яку вони зобов`язані були сплатити за період з 01.01.2015 р. по 30.09.2017 р. за користування житлом та комунальними послугами.

Вимоги обгрунтовував тим, що відповідачі, будучи співвласниками житла і зареєстрованими у ньому, фактично з 1992 року не проживають у такому, не приймають участі в утриманні спірного майна, не платять комунальні послуги, чим порушують його права на розпорядження житлом. За період часу з 01.01.2015 р. по 30.09.2017 р. ним особисто сплачено за житло та комунальні послуги грошові кошти в розмірі 16 550,64 грн., відтак на його думку, кожен із відповідачів зобов`язані йому відшкодувати по 1/4 частки коштів від вказаної суми.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 27 травня 2019 року, з врахуванням ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 05 липня 2019 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у користь ОСОБА_1 з кожного по 3538,13 грн. компенсації понесених витрат з оплати комунальних послуг.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у користь Державної судової адміністрації України з кожного по 217,72 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної судової адміністрації України судовий збір в сумі 115,26 грн.

У решті вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , з рішенням не погоджується, вважає його незаконним та необґрунтованим.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що відповідачі не заперечують те, що добровільно залишили спірне приміщення і переїхали на інше місце проживання, відтак на спірній житловій площі не проживають більше двадцяти років.

Відповідачі жодного разу не намагалися вселитися, а за відсутній період не сплачували за комунальні послуги, не проводили поточних ремонтів житлового приміщення та не надавали кошти на його проведення.

Більше того, пояснили суду, що у квартирі не тимчасово відсутні, а взагалі не мають наміру повертатися на постійне місце проживання в квартиру.

Вважає, що підтвердженим є факт не проживання відповідачів більше одного року у спірній квартирі без поважних причин, що на його думку, є підставою для задоволення вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 травня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким такі вимоги задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх представник ОСОБА_6 в судове засідання не прибули, представник ОСОБА_6 подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання осіб таким, що втратили право користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом скасування реєстрації, місцевий суд виходив з того, що позбавити права користування осіб, які є співвласниками квартири, в обраний позивачем спосіб захисту, суд не має права, оскільки у такий спосіб втрутиться у право власності останніх, при цьому припинення права власності є окремим інститутом цивільного права, що регулюється нормами глави 25 ЦК України.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 фактично оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а доводам апеляційної скарги в частині неоплати відповідачами комунальних послуг надана оцінки місцевим судом, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України законність рішення в іншій частині не перевіряє.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності належить сторонам у справі, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру № 3046 від 02.04.2007 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 24.07.2007 року № 15340599 (а.с. 24-25).

Згідно Довідки з місяця проживання про про склад сім`ї і реєстації № 27424 від 04.10.2017 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зареєстровані у спірній квартирі.

Актами КП «Червонограджитлокомунсервіс» від 10.10.2017 р., 16.01.2018 р., 25.01.2018 р., 16.02.2018 р., 22.03.2018 р. підтверджується, що на час складання таких відповідачі за вказаною адресою не проживають.

Такі ж обставини встановлені рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05.04.2016 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про втрату права на користування житловою площею квартири та скасування реєстрації відмовлено (а.с. 91).

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Конституцією України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (ст. 13, 41 Конституції України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом статті 383 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу УРСР власник житла має право використовувати свою власність для свого проживання та проживання членів своєї родини.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів констатує те, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 як співвласники квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , мають право на безперешкодне користування нею, тому факт непроживання останніх у спірній квартирі, яка є їх власністю у відповідній частині, на правомочності щодо володіння, користування та розпорядження квартирою не впливає.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Оскільки, припинення права власності є окремим інститутом цивільного права, що регулюється нормами глави 25 ЦК України, тому колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та відповідні доводи в обґрунтування таких, не дають підстав для задоволення позову в частині визнання відповідачів таким, що втратили право користування квартирою.

Крім цього, питання зняття з реєстрації місця проживання врегульовано ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якою власне судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, тому, за відсутності вказаних судових рішень, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом скасування реєстрації до задоволення не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 27 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 листопада 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк