Постанова

Іменем України

11 листопада2019 року

м. Київ

справа № 463/1838/17

провадження № 61-30023св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Личаківський відділ державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргоюОСОБА_1 на заочне рішення Личаківського районного суду міста Львова від 20 червня 2017 року у складі судді Головатого Р. Я. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути 988 395, 21 грн заборгованості за договором позики, з яких: 542 400 грн - основний борг, 239 958, 29 грн - інфляційні втрати, 22 860 грн - 3 % річних та 183 176, 92 грн - пеня.

Свої вимоги обґрунтував тим, що у березні 2008 року між ним та відповідачем укладено договір позики, згідно з яким він передав відповідачу в борг 95 000 грн, що було еквівалентом 20 000 доларів США.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2014 року у цивільній справі № 2/463/1318/14 стягнуто з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 342 605, 49 грн, з яких: 261 400 грн - основна сума боргу (з розрахунку 20 000 доларів США х 13, 07 грн - офіційний курс долара станом на 18 квітня 2014 року), 24 973, 32 грн - інфляційні втрати, та 55 282, 17 грн - 3 % річних.

Станом на час звернення до суду вказане рішення не виконане і заборгованість відповідачем не повернута.

Оскільки за договором позики відповідач зобов`язався повернути позивачу кошти у розмірі, еквівалентному 20 000 доларів США, а курс долара до гривні станом на 29 березня 2017 року становить 27, 12 грн, вважає, що з відповідача підлягає стягненню основна суму боргу у розмірі 542 400 грн (20 000 доларів США х 27,12 грн), а також на підставі статті 625 ЦК України втрати від інфляції за період з березня 2009 року по березень 2017 року у розмірі 239 958, 29 грн та 3 % річних за період з 24 березня 2009 року по 29 березня 2017 року у розмірі 22 860 грн.

Крім цього, вважає, що на підставі частини першої статті 1050 ЦК України відповідач зобов`язаний сплатити йому пеню за невиконання договірних зобов`язань в сумі 18 317, 92 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 20 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року, позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 79 686, 27 грн інфляційних втрат та 3% річних за порушення строку виконання грошового зобов`язання за договором позики від 24 березня 2008 року за період з 26 вересня 2014 року по 20 червня 2017 року у розмірі 7 800, 41 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 276 грн судових витрат.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки рішенням суду від 25 вересня 2014 року з відповідача на користь позивача уже стягнуто суму основного боргу за договором позики, інфляційні втрати та 3% річних, підстав для повторного стягнення цих коштів не має. Водночас, враховуючи те, що відповідачем зобов`язання з повернення суми боргу досі не виконане, суди дійшли висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за період 26 вересня 2014 року по 20 червня 2017 року.

Разом з тим, оскільки в разі неповернення суми позики боржник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до вимог статті 625 ЦК України, а обов`язок щодо сплати пені на підставі частини першої статті 1050 ЦК України настає у разі, якщо боржник не повернув речі, визначені родовими ознаками, суди вважали безпідставними вимоги позивача про стягнення пені.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Личаківського районного суду міста Львова від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги пред`явлені до виконавчої служби і стосуються невиконання нею судового рішення, оскільки вони виникли через невиконання боржником зобов`язань щодо повернення коштів за договором позики.

Вказує, що його вимоги до відповідача є законними та обґрунтованими, підтверджуються договором позики та доказами щодо прострочення боргових зобов`язань, а тому є всі підстави для задоволення їх в повному обсязі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 463/1838/17 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Встановлено, що 24 березня 2008 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 95 000 грн, що на момент укладення договору становило 20 000 доларів США та зобов`язався в строк до 24 березня 2009 року повернути суму позики в гривнях, яка на момент повернення боргу становитиме еквівалент 20 000 доларів США.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2014 року у справі № 2/463/1318/14 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 261 400 грн основної суми боргу (з розрахунку 20 000 доларів США*13,07 - офіційний курс долара станом на 18 квітня 2014 року), а також інфляційні втрати та 3 % річних.

Рішення суду станом на час розгляду справи не виконане, заборгованість за договором позики відповідач не погасив.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у цій справі позикодавець має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, чим позивач скористався у даному випадку і такі його вимоги судами частково задоволені.

Вимога ж позивача про стягнення пені на підставі статті 1050 ЦК України є необґрунтованою, а тому суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Окрім цього, встановивши, що у позивача було відсутнє право повторно стягувати з відповідача основну суму боргу за кредитним договором, інфляційні втрати та 3% річних за період з березня 2009 року по 25 вересня 2014 року, оскільки вказані суми уже стягнуті рішенням суду, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову в цій частині у зв`язку із його безпідставністю.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до незгоди заявника з цими висновками та переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Личаківського районного суду міста Львова від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Личаківського районного суду міста Львова від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 09 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук