Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 754/20169/13-ц

провадження № 61-35308св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Державне підприємство Міністерства оборони України «Укрвійськбуд»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року у складі судді Галась І. А. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Соколової В. В., Чобіток А. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» (далі - ДП МОУ «Укравійськбуд») про розірвання договору та відшкодування збитків.

Позовна заява мотивована тим, що він та відповідач 19 квітня 2005 року уклали договір інвестування будівництва житлового будинку № 43/ 2005 , відповідно до умов якого запланований термін здачі будинку в експлуатацію - 4 квартал 2007 року.

Оскільки відповідач порушив умови договору та не виконав у визначенні строки умови вказаного договору, він змушений був звернутися до суду з позовом про розірвання договору та відшкодування збитків.

Ураховуючи наведене ОСОБА_1 просив суд розірвати договір про інвестування будівництва житлового будинку від 19 квітня 2005 року № 43/2005 між ним та ДП МОУ «Укрвійськбуд» та стягнути з відповідача на його користь сплачені на виконання умов договору грошові кошти в розмірі 146 510 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано договір інвестування житлового будинку від 19 квітня 2005 року № 43/2005, укладений між ОСОБА_1 та Державним підприємством Міністерства оборони «Укрвійськбуд».

Стягнуто з Державного підприємства Міністерства оборони «Укрвійськбуд» на користь ОСОБА_1 146 510 гривень.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що невиконання ДП МОУ «Укрвійськбуд» взятих на себе зобов`язань щодо побудови та передачі позивачу обумовленого житла (об`єкта інвестування) у визначений договором термін та невчинення жодних дій щодо відновлення порушених прав ОСОБА_1 є істотним порушенням договору відповідачем ДП МОУ «Укрвійськбуд», а відтак позовні вимоги є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач ДП МОУ «Укрвійськбуд» не виконав покладені на нього зобов`язання за договором від 19 квітня 2005 року № 43/2005, чим істотно порушив умови договору.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ДП МОУ «Укрвійськбуд» відхилено, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та положення статей 526, 530, 610, 611, 612, 651 ЦК України.

При цьому апеляційний суд взяв до уваги рішення господарського суду м. Києва від 02 лютого 2012 року, відповідно до якого довгостроковий договір від 08 червня 2004 року № 54-2/2004 про спільну діяльність у будівництві, укладений між Дочірнім підприємством «Домобудівний комбінат «Кредо» (далі - ДП «Домобудівний комбінат «Кредо») та ДП МОУ «Укрвійськбуд», було розірвано та встановлено, що ДП «Домобудівний комбінат «Кредо» своїх зобов`язань за договором не виконало та вирішено стягнути з ДП «Домобудівний комбінат «Кредо» на користь ДП МОУ «Укрвійськбуд» грошові кошти, перераховані на виконання умов договору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ДП МОУ «Укрвійськбуд», посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ДП МОУ «Укрвійськбуд» мотивована тим, що суди попередніх інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, отже підлягають скасуванню.

Зазначає, що ОСОБА_3 , шляхом обману у вигляді підписання з ОСОБА_1 договору інвестування будівництва житлового будинку від 19 квітня 2005 року та перерахування коштів позивача у розмірі 146 510 грн на поточний рахунок пов`язаної з ним юридичної особи вчинив злочин, передбачений статтею 190 Кримінального кодексу України.

Вказує, що під час розгляду справи районним судом не досліджувалися ці доводи, хоча вони мають істотне значення для правильного вирішення справи. Крім того не надавалася оцінка факту відсутності у ОСОБА_3 права підписувати від імені відповідача будь-які документи та правочини.

Стверджує, що договір інвестування будівництва житлового будинку від 19 квітня 2005 року № 43/2005 є нікчемним (недійсним) відповідно до статей 203, 215 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, а договір не відповідав внутрішній волі сторін та не був спрямований на реальне настання наслідків обумовлених ним.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасники справи не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та ДП МОУ "Укрвійськбуд" укладено договір інвестування будівництва житлового будинку № 43/2005, згідно з яким ДП МОУ "Укрвійськбуд" зобов`язується своїми силами і засобами за рахунок залучених від ОСОБА_1 коштів збудувати і передати позивачу обумовлене житло (а. с. 5).

Відповідно до умов пункту 1.2 вказаного договору, запланований термін здачі будинку в експлуатацію - IV квартал 2007 року.

На виконання умов пункту 3.2 договору від 19 квітня 2005 року ОСОБА_1 було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 146 510 грн, що підтверджується копіями квитанцій Подільської філії банку «Мрія» від 26 квітня 2005 року, 02 червня 2005 року, 27 липня 2005 року, 21 жовтня 2005 року, 25 жовтня 2005 року (а. с. 8-10).

Постановою слідчого Слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 23 жовтня 2010 року встановлено, що протягом 2005 року службові особи Дочірнього підприємства «Домобудівний комбінат «Кредо» ДП «ДБК «Кредо» (далі ДП «Домобудівний комбінат «Кредо») шляхом обману заволоділи грошовими коштами ДП МОУ «Укрвійськбуд» спричинивши матеріальну шкоду в особливо великих розмірах та визнано ОСОБА_1 потерпілим по справі за ознаками частини четвертої статті 190 Кримінального кодексу України (а. с. 53).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 02 лютого 2012 року довгостроковий договір № 54-2/2004 про спільну діяльність у будівництві, укладений між ДП «Домобудівний комбінат «Кредо» та ДП МОУ «Укрвійськбуд» було розірвано за позовом Військової прокуратури Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України і ДП МОУ «Укрвійськбуд». Вказаним рішенням встановлено, що ДП «Домобудівний комбінат «Кредо» своїх зобов`язань за договором не виконало та вирішено стягнути з ДП «Домобудівний комбінат «Кредо» на користь ДП МОУ «Укрвійськбуд» грошові кошти, перераховані на виконання умов договору.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ДП МОУ «Укрвійськбуд» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) йо го виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями статті 610, частин першої-другої статті 611, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

- припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

- зміна умов зобов`язання;

- сплата неустойки;

- відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та ДП МОУ «Укрвійськбуд» укладено договір інвестування будівництва житлового будинку № 43/2005, згідно з яким ДП МОУ «Укрвійськбуд» зобов`язується своїми силами і засобами за рахунок залучених від ОСОБА_1 коштів збудувати і передати позивачу обумовлене житло, а відповідно до пункту 1.2 договору від 19 квітня 2005 року запланований термін здачі будинку в експлуатацію - IV квартал 2007 року.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши та оцінивши усі надані учасниками процесу докази й надавши правову оцінку усім їх доводам та запереченням, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач довів заявлені ним позовні вимоги, оскільки на підставі вимог статті 60 ЦПК України 2004 року (статті 81 чинного ЦПК України) надав належні та допустимі докази неналежного виконання ДП МОУ «Укрвійськбуд» зобов`язань згідно з договором інвестування будівництва житлового будинку № 43/2005 від 19 квітня 2005 року. Зокрема, постановою слідчого Слідчого відділу Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 23 жовтня 2010 року встановлено, що протягом 2005 року службові особи ДП «Домобудівний комбінат «Кредо» шляхом обману заволоділи грошовими коштами ДП МОУ «Укрвійськбуд» спричинивши матеріальну шкоду в особливо великих розмірах та визнано ОСОБА_1 потерпілим по справі за ознаками частини четвертої статті 190 Кримінального кодексу України.

Крім того, обставини про неналежне виконання ДП МОУ «Укрвійськбуд» зобов`язань за договором підтверджено рішенням Господарського суду м. Києва від 02 лютого 2012 року, яким було встановлено, що ДП «Домобудівний комбінат «Кредо» своїх зобов`язань за договором не виконало та вирішено стягнути з ДП «Домобудівний комбінат «Кредо» на користь ДП МОУ «Укрвійськбуд» грошові кошти, перераховані на виконання умов договору.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відшкодування ДП МОУ «Укрвійськбуд» на користь позивача збитків у розмірі 146 510 гривень на підставі частини першої статті 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Доводи касаційної скарги про необхідність розгляду вимог позивача виключно в рамках кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого статтею 190 КК України, є необґрунтованими, оскільки у процесуальному законі не міститься обмежень або заборони у поданні особою цивільного позову окремо від кримінального провадження.

Доводи касаційної скарги про відсутність у ОСОБА_3 повноважень на підписання договору інвестування будівництва житлового будинку від 19 квітня 2005 року не заслуговують на увагу з огляду на положення частини третьої статті 92 ЦК України, у якій зазначено, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Отже, твердження заявника на недійсність договору інвестування будівництва житлового будинку від 19 квітня 2005 року є безпідставними.

Інші доводи касаційної скарги щодо встановлення фактичних обставин справи та дослідження доказів були предметом розгляду як місцевим судом, так і судом апеляційної інстанції, їм надана оцінка, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати нові обставини та переоцінювати надані докази.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норм містяться й у статтях 10, 60 ЦПК України у редакції 2004 року, чинні на час розгляду справи судом першої інстанції.

З огляду на наведене колегія суддів вважає касаційну скаргу необґрунтованою, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, суди попередніх інстанцій з дотриманням статей 212-215 ЦПК України 2004 року забезпечили повний та всебічний розгляд справи, встановили всі обставин справи, які необхідні для правильного її вирішення та надали правильну оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами. При цьому суди правильно застосували норми матеріального права та належно перевірили доводи сторін у справі і дійшли висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 квітня 2014 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк