РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 листопада 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/3541/18

Провадження № 22-ц/4815/1213/19

Головуючий суддя в суді 1 інстанції : Грипіч Л.А.

Рішення ухвалене в м. Костопіль

Дата ухвалення повного тексту рішення 01 липня 2019 року

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Костопільського районного округу Рівненської області Дідовець Алла Григорівна про визнання права власності в порядку спадкування по закону, визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Костопільського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г., про визнання права власності в порядку спадкування по закону, визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації.

Позов мотивує тим, що за період спільного проживання її батьки побудували будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де вони були зареєстровані і проживали.

5 вересня 2010 року її батько ОСОБА_6 склав заповіт, відповідно до якого він все належне йому майно, що буде належати йому на день смерті, з чого воно б не складалося, і де б воно не знаходилося, і взагалі все те, на що він матиме право заповів в рівних долях своїм донькам: ОСОБА_1 та ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після смерті батька, позивач звернулася в Костопільську районну державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Сестра позивача, ОСОБА_7 подала заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь позивача. Окрім того, заяву про прийняття спадщини після смерті батька подала мати ОСОБА_3 .

Однак, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, спірні житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 а зареєстровані за її братом, ОСОБА_4 , згідно Договорів дарування від 25.05.2018 посвідчених приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г.

Вважає, що при укладені спірних Договорів дарування, як і дарувальник ОСОБА_3 так і обдарований ОСОБА_4 знаючи про існування спадкоємців після смерті батька, знаючи про те, що заведена спадкова справа; попри те все ж таки вчинили відчуження спірного майна, таким чином ускладнюючи можливість відновлення її порушених прав власності.

За наведеного, просить суд визнати Договір дарування від 25.05.2018 року земельної ділянки кадастровий номер :02:006:0527, площею 0,0884, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 а, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. за №989 та Договір дарування від 25.05.2018 року будинковолодіння, що знаходиться за тією ж адресою, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. за №988 недійсними та визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частки будинковолодіння, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 а та на 3/8 частки земельної ділянки кадастровий номер :02:006:0527, площею 0,0884, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 19 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. про визнання права власності в порядку спадкування по закону, визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що 30.04.1967 зареєстровано шлюб між батьками ОСОБА_1 : ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Під час перебування у шлюбі, а саме у 1981 році батьки збудували спірний житловий будинок, факт побудови саме в 1981 році підтверджується технічним паспортом на будинок та показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , однак вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки таким доказам.

Вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано до правовідносин положення норм матеріального права ч.1 ст. 182 ЦК України від 16.01.2003 право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації, оскільки спірний будинок збудовано у 1981 році.

Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що за правилами діючих на час зведення спірного будинку (1981 рік) норм, а саме : Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" та постанови Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", спірний житловий будинок належав ОСОБА_6 та його дружині ОСОБА_3 на праві спільної власності подружжя, а після смерті ОСОБА_6 на вказане майно відкрилася спадщина. Такої позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 23.01.2019 справа №394/644/16-ц.

Вказує, що внаслідок неправильного застосування до правовідносин щодо набуття права власності на будинок, який збудований у 1981 році, норм законодавства, які не діяли у цей період, зокрема ЦК України 2004 року, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що на день смерті ОСОБА_6 спірний будинок чи його частина не належала покійному, в зв`язку з цим позивач ОСОБА_1 не може отримати в спадщину частину цього будинковолодіння.

Враховуючи, що ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом щодо майна померлого ОСОБА_6 , має право на 3/8 частини (на 1/8 частину має право ОСОБА_3 , відповідно до ст. 1241 ЦК України) спірного будинку за адресою : АДРЕСА_1 , однак не може реалізувати своє право, оскільки перешкодою цьому є наявність державної реєстрації власником всього спірного будинку на ім`я ОСОБА_6 на підставі вказаного договору дарування, який позивач просить суд визнати недійсним, оскільки він порушує її право на спадщину.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині і ухвалити нове рішення яким задовольнити позов ОСОБА_1 про визнання за нею права власності в порядку спадкування на 3/8 частини будинковолодіння за адресою : АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування від 25.05.2018, згідно якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 вказане будинковолодіння (реєстровий номер 988). Стягнути судові витрати.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , вказують, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вказують, що технічний паспорт за 1981 рік на будинок загальною площею 72,2 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_2 був виданий на ім`я ОСОБА_3 .

Також зазначають, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а право власності на вказаний житловий будинок ОСОБА_3 було зареєстровано 18 серпня 2016 року. Тобто, право власності на житловий будинок ОСОБА_3 було набуто після припинення шлюбу, внаслідок смерті ОСОБА_6 .

Зазначає, що ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили, що ОСОБА_6 у встановленому законом порядку звертався до компетентного органу з питань отримання правовстановлюючих документів на житловий будинок та проведення його реєстрації та доказів, які б вказували на існування істотних обставин, що унеможливлювали отримання правовстановлюючих документів на житловий будинок та проведення його реєстрації. Тому спірний будинок не є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того вказує, що жодним рішенням суду не було встановлено, що спірний будинок перебуває у спільній сумісній власності померлого та його дружини, вказаний будинок не є об`єктом спадщини померлого ОСОБА_6 , тому не може бути успадкований ОСОБА_1 .

Враховуючи, що земельна ділянка отримана ОСОБА_3 внаслідок приватизації, а будинок був набутий нею в приватну власність після припинення шлюбу, вбачається, що вказане майно не є і не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За наведеного вважає, що при оформленні вищевказаних договорів дарування відповідачами не було порушено норм ні сімейного, ні цивільного, ні земельного законодавства.

З урахуванням наведеного просять, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представник адвокат Сулковський Б.П. просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. в судове засіданні не з`явилась.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, судом першої інстанції було зроблено висновок, що з договорів дарування та долучених до них документів, які знаходяться в нотаріальній справі, слідує, що нотаріусом було вчинено всі необхідні дії та встановлено, що право на згаданий вище будинок набуто дарувальником не в період шлюбу, а земельна ділянка отримана внаслідок приватизації. Тому відсутні підстави для застосування ст. 215 ЦК України, тобто визнання договорів дарування від 25.05.2018 за №№988,989 недійсними.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судами установлено, що 30 квітня 1967 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 30.04.1967 року Корецьким Райбюро ЗАГС.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим повторно 22 серпня 2015 року Відділом ДРАЦС реєстраційної служби Костопільського районного управління юстиції.

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, який посвідчений 15.09.2010 року приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В., згідно якого останній все належне йому майно, що буде належати йому на день смерті, з чого воно б не складалося, і де б воно не знаходилося, і взагалі все те, на що він матиме право заповів в рівних долях своїм донькам: ОСОБА_1 та ОСОБА_7

03 жовтня 2018 року позивачу ОСОБА_10 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 7/8 частки земельної ділянку, площею 0,10 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_7 відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_10 , 1/8 частка спадщини на вищезгадану земельну ділянку перейшла ОСОБА_3 , як обов`язкова частка у спадковому майні відповідно до ст.1241 ЦК України.

Постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 03.10.2018 року №1100/02-31 позивачу було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 а у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця на вказане будинковолодіння, в зв`язку з чим ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом.

Як слідує з матеріалів справи, на підставі заяви ОСОБА_3 про передачу земельної ділянки Костопільською міською радою Рівненської області було прийнято рішення № 807 від 29.12.1999 року, яким було передано їй безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,073 га, яка розміщена по АДРЕСА_2 .

На підставі вищевказаного рішення № 807 від 29.12.1999 року, 15 грудня 2016 року ОСОБА_3 було проведено державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 18175896).

18 серпня 2016 року ОСОБА_3 було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, загальною площею 72,2 кв.м, житловою - 48,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 16027624).

Відповідно до ст.316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним.

Згідно ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Являючись власником спірного домоволодіння та земельної ділянкиОСОБА_3 на свій розсуд розпорядилась належним їй майном та подарувала його своєму сину ОСОБА_4 ..

ОСОБА_1 не була стороною цього правочину, а сторони під сумнів його законність не ставлять.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вважаючи свої права як спадкоємця на частину домоволодіння за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_6 порушеними, ОСОБА_1 первісні правочини щодо набуття права власності дарувальника ОСОБА_3 на це майно не оскаржила.

Визначених законом перешкод для укладення ОСОБА_3 договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки ОСОБА_4 на час їх вчинення не існувало, відповідно ці договори не могли порушити права ОСОБА_1 і не існує підстав для визнання їх недійсними.

Крім того, обраний ОСОБА_1 на власний розсуд спосіб захисту права, яке вона вважає порушеним, а саме визнання договорів дарування недійсним та визнання за нею права власності на частину спірного будинку та земельної ділянки автоматично не відновлює її право на спадкування та така вимога є передчасною з огляду на неоспорене первісне право власності ОСОБА_3 , яке передувало укладенню договорів дарування.

Отже, вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на зазначених нею нормах матеріального права, а тому підстави для задоволення її позову на даний час відсутні.

Місцевий суд необґрунтовано вдався до аналізу правомірності набуття дарувальником ОСОБА_3 права на подаровані нею будинок та земельну ділянку, оскільки позовних вимог про їх набуття неправомірним в справі не заявлялось.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити нове рішення.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України - якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Оскільки в позові ОСОБА_1 відмовлено, однак з інших підстав, судові витрати слід віднести на її рахунок.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 19 червня 2019 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Костопільського районного округу Рівненської області Дідовець Алла Григорівна про визнання права власності в порядку спадкування по закону, визнання договорів дарування недійсними та скасування державної реєстрації відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 листопада 2019 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук