Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 204/6786/15-ц

провадження № 61-16360св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 в інтересах малолітньої ОСОБА_3 ,

треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про позбавлення останньої права користування житловим приміщенням, треті особи: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

Як власник, позивач дозволила зареєструватися у вказаній квартирі зятю ОСОБА_4 Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також була зареєстрована за цією адресою 03 грудня 2014 року.

ОСОБА_3 жодного дня не проживала в квартирі АДРЕСА_1 та особистих речей там не мала.

Вважаючи, що права малолітньої дитини не порушені, оскільки вона проживає з матір`ю та батьком за адресою: АДРЕСА_2 , просила суд на підставі частини другої статті 405 ЦК України визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою в інтересах малолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про вселення, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1 перешкоджає малолітній ОСОБА_3 користуватися квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Просила суд вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про позбавлення права користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про вселення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 мотивоване тим, що малолітня ОСОБА_3 не проживає за вказаною адресою, а лише зареєстрована в ній.

Відмовляючи у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , суд зазначив, що позивач за зустрічним позовом не надала жодного доказу на обґрунтування обставин, викладених у позові.

Не погодившись з цим рішенням, ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , подала до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , задоволено частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року скасоване в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про позбавлення права користування житловим приміщенням та ухвалене в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про позбавлення права користування житловим приміщенням відмовлено.

В інший частині рішення залишене без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у відповідача не було можливості користуватися зазначеною квартирою внаслідок її малолітнього віку. Разом з тим апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про вселення, оскільки позивач за зустрічним позовом не надала жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у позові.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У січні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргуна рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржене рішення скасуватиі залишити в силі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що встановлені апеляційним судом обставини справи не відповідають дійсності. На думку заявниці, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення, грубо порушив її права щодо користування та розпорядження належним їй майном.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджуєтьсякопією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 вересня 2004 року.

Позивачка за первісним позовом, як власник житла, дозволила зареєструватися у вказаній квартирі зятю ОСОБА_4 03 грудня 2014 року донька останнього - малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дозволу ОСОБА_1 також була зареєстрована за цією адресою .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Згідно частини третьої статті 47 Конституції України, частини четвертої статті 9 ЖК Україниніхто не може бути примусово позбавлений права користування житловим приміщенням інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом за відповідним рішенням суду.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Встановлено, що 03 грудня 2014 року онука позивачки за первісним позовом - малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_4 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Згідно частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є, зокрема, місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

На підставі викладеного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час виникнення спірних правовідносин внаслідок її малолітнього віку була позбавлена об`єктивної можливості вільно обирати собі місце проживання та користуватися спірною квартирою.

Крім того, відповідно до акту спеціалістів Служби у справах дітей виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради від 14 вересня 2016 року, при обстеженні житлово-побутових умов житла за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що під час обстеження у квартирі не було ніяких меблів та будь-яких речей (одягу, предметів побуту, продуктів, тощо). Лише на кухні є тумба, стара газова плита, колонка, мийка. Помешкання перебуває у незадоволеному стані. Шпалери у кімнаті відклеєні, у санвузлі на стінах відлущується краска. Комісія прийшла до висновку, що дана квартира є нежитловою.

Зазначене виключало можливість проживання у вказаній квартирі малолітньої ОСОБА_3 .

При таких обставинах відсутність ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 обумовлена поважними причинами, а тому приписи частини другої статті 405 ЦК України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані.

При таких обставинах суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про позбавлення останньої права користування житловим приміщенням

Касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду апеляційної інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи. При встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило