Дата документу 03.09.2019 Справа № 335/7415/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/7415/19 Головуючий у 1 інстанції: Проценко А.М.
Провадження № 22-ц/807/2911/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2019 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики в розмірі 262 000 грн.

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2019 року відкрито провадження у справі.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення правил підсудності, просить скасувати ухвалу судді та направити справу за підсудністю до Вільнянського районного суду Запорізької області.

ОСОБА_2 . подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що звернулась до суду з позовом, виходячи з останнього відомого місця проживання відповідача, зазначеного ним в розписці.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відкриваючи провадження у справі, суддя суду першої інстанції виходив з того, що позовна заява подана з дотриманням правил підсудності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що в липні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики в розмірі 262 000 грн.

Звертаючись з позовом до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, ОСОБА_2 вказала в якості місця проживання відповідача зазначену ним в розписці від 23 вересня 2017 року адресу: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Орджонікідзевського (нова назва - Вознесенівський) району м. Запоріжжя.

Згідно з відповіддю Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради місце проживання ОСОБА_1 було зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 з 21 липня 2004 року по 06 грудня 2007 року, що територіально також відноситься до Орджонікідзевського (нова назва - Вознесенівський) району м. Запоріжжя.

У частині першій статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною дев`ятою статті 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Відповідно до частин шостої-дев`ятої статті 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Посилання апеляційної скарги на неотримання судом першої інстанції інформації відповідного органу про його зареєстроване місце проживання або перебування, спростовуються матеріалами справи.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що його місця проживання зареєстроване в Вільнянському районі Запорізької області.

Згідно з відповіддю Петро-Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №02-01-23/1506 від 30.08.2019 року ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . З 01 січня 2015 року ОСОБА_1 за місцем реєстрації не проживає.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" (далі - Закон) реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Згідно із пунктом 17 частини першої статті 6 Закону особи, які не проживають за адресою, що зареєстрована як місце їх проживання, більше одного місяця і які мають невиконані майнові зобов`язання, накладені в адміністративному порядку чи за судовим рішенням, або призиваються на строкову військову службу і не мають відстрочки, або беруть участь у судовому процесі в будь-якій якості, зобов`язані письмово повідомити орган реєстрації про своє місце перебування.

При вирішенні питання про відкриття провадження суд першої інстанції у відповідності до вимог частин шостої статті 187 ЦПК України звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи.

Постановляючи ухвалу про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу на час подання позовної заяви було відомо місце проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_4 що АДРЕСА_5 належить до Орджонікідзевського (нова назва - Вознесенівський) району м. Запоріжжя, згідно з відповіддю Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради відповідач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 21 липня 2004 року по 06 грудня 2007 року, що територіально також відноситься до Орджонікідзевського (нова назва - Вознесенівський) району м. Запоріжжя, отже відповідно до вимог ч.9 ст. 28 ЦПК України позовна заява підсудна Орджонікідзевському районному суду м. Запоріжжя.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням правил підсудності, не можуть бути взяті до уваги, оскільки, на час відкриття провадження в справі суду першої інстанції було відомо лише зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, ОСОБА_1 не позбавлений можливості заявити клопотання в судовому засіданні про зміну підсудності справи в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд правильно дійшов висновку про відкриття провадження в справі.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2019 року про відкриття провадження у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: