КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №370/40/17
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кашпура Віктора Миколайовича на рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 лютого 2019 року (суддя Мазка Н.Б.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Кодрянська селищна рада Макарівського району Київської області, Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

встановив:

у січні 2017р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_3 право власності на ѕ частини будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , на ѕ частин земельної ділянки, площею 0,150 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд та на ѕ частин земельної ділянки, площею 0,176 га для ведення особистого селянського господарства, що разом складає ѕ частини земельної ділянки, площею 0,326 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 20 березня 2003 року дід ОСОБА_3 та баба ОСОБА_4 заповіли їй усе своє майно, про що склали відповідні заповіти. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба ОСОБА_4 , після смерті якої вона протягом шести місяців не звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а у подальшому рішенням Шевченківського районного суду м. Києва їй було відмовлено у поновленні строків для прийняття спадщини, тому після смерті баби спадщину спадкували за законом неповнолітній брат ОСОБА_2 та дід ОСОБА_3 в рівних частках по ј частці спадкового майна.

Свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку спадкового майна після смерті баби брат не отримував, оскільки його мати ОСОБА_5 із заявою про прийняття її сином спадщини після смерті баби до державної нотаріальної контори не зверталася.

Позивач стверджувала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід ОСОБА_3 , який не встиг отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на ј частку спадкового майна після смерті баби. Однак, воназвернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого була заведена спадкова справа,

але свідоцтво про право на спадщину за заповітом не отримала, оскільки 25 листопада 2008 рокуОСОБА_5 , діючи в інтересах неповнолітнього сина, подала до Шевченківського районного суду м. Києва позов про визнання заповіту недійсним. Розгляд цивільної справи завершено 30 березня 2011 року шляхом залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача.

Позивач посилалася на те, що документи на спадкове майно зберігалися у матері відповідача, яка відмовилася їх надати для оформлення спадщини, тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 25 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кашпур В.М. просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та не врахування того, що в матеріалах спадкової справи є лист Першої київської державної нотаріальної контори № 5258/02-14 від 14 липня 2011р., згідно якого позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів та рекомендовано звернутися до суду.

Також представник позивача зазначає про порушення судом норм процесуального права, оскільки з часу відкриття провадження 13 лютого 2017р. до лютого 2019р. не було проведено жодного судового засідання з причин відсутності (зайнятості у інших справах тощо) головуючого судді, у зв`язку із чим представник позивача був змушений написати заяву про розгляд справи у його відсутність та не зміг в повній мірі реалізувати свої процесуальні права під час розгляду справи, тому до апеляційної скарги надано копію з погосподарської книги № 6 по вул. Ворошилова Кодрянської сільської ради за 2001-2005 року, в частині особового рахунку № 449 , у тому числі щодо земельних ділянок.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідач та треті особи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.16, 17, 18, 29, 30, 36, 37, 39, 63, 64, 108 т.2), у судове засідання чотири рази не з`явилися, Кодрянська селищна рада направила до апеляційного суду заяви про розгляд у відсутність її представника (с.с.19, 40, 65, 67 т.2), відповідач та Головне управління юстиції у м. Києві причини неявки у судове засідання не повідомили, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , який 20 березня 2003 року склав заповіт на користь ОСОБА_1 , яка є його онукою.

Заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Бєлах Л.А. і на час відкриття спадщини є дійсним.

Згідно заповіту ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все, що буде йому належати на день смерті і на що за законом він матиме право заповів ОСОБА_1

19 червня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3 , у зв`язку із чим була заведена спадкова справа № 788/2008.

ОСОБА_2 , який 24 березня 2012 року змінив прізвище на ОСОБА_2 , є онуком ОСОБА_3 , який на час відкриття спадщини був малолітнім, тому 1 липня 2008 року від його імені заяву про прийняття спадщини подала до Першої київської державної нотаріальної контори його мати ОСОБА_5 , зазначаючи, що батько ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , який був сином спадкодавця, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Враховуючи наявність заповіту ОСОБА_3 , відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України спадкування його спадщини відбувається за заповітом і спадкоємці за правом представлення право на спадкування не мають.

8 вересня 2011 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 на грошові вклади, які знаходяться у банківських установах.

Згідно наявних у матеріалах спадкової справи відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно від 12 березня 2016 року ОСОБА_3 належав будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 1 вересня 1989 року секретарем виконкому Кодрянської селищної ради.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю, виданого головою Кодрянської селищної ради 30 квітня 2003 року, ОСОБА_3 був власником земельної ділянки, площею 0,326 гектарів, яка розташована на території АДРЕСА_1 , яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,150га, та для ведення особистого сільського господарства, площею 0,176 га.

Довідкою селищного голови Кодрянської селищної ради Макарівського району Київської області Гапоненко Т.В. від 3 серпня 2016 року підтверджено, що назва вулиці Ворошилова у смт. Кодра змінена на вул. Миру .

Листом завідувача Першої київської державної нотаріальної контори Цопіна Л.О. від 14 липня 2011 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину земельної ділянки та будинку у зв`язку із ненаданням правоустановлюючих документів, які підтверджують право власності спадкодавця на вказане майно та рекомендовано звернутися до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано документів, які б підтверджували право власності спадкодавця на спірне майно, не заявлено клопотання про витребування таких доказів, а також не надана відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Проте, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1 ст. 1220 ЦК України).

Частиною 1 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняття спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України).

Позивач є спадкоємцем ОСОБА_3 за заповітом, подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини, а відтак спадщина ОСОБА_3 належить їй з часу відкриття спадщини.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до

суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З наданої суду першої інстанції копії спадкової справи № 788/2008 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 вбачається, що листом завідувача Першої київської державної нотаріальної контори від 14 червня 2011 року № 5258/02-14 ОСОБА_1 повідомлено про неможливість видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_3 у зв`язку із ненаданням правовстановлюючих документів на спадкове майно та рекомендовано звернутися до суду.

Враховуючи, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину будинку та земельної ділянки, позивач мала правові підстави для звернення до суду з позовом про визнання за нею права власності на цю частину спадщини.

Суд першої інстанції не надав правової оцінки наявному у спадковій справі листу завідувача Першою київською нотаріальною конторою та безпідставно прийшов до висновку про не надання позивачем доказів відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Також суд першої інстанції не надав оцінки наявній у матеріалах справи копії Державного акту на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_3 , а у порушення вимог ст. 12 ЦПК України не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, не роз`яснив позивачу її процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, зокрема, ненадання достатніх доказів у підтвердження позовних вимог.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відкривши провадження у даній справі 13 лютого 2017 року, суд першої інстанції не провів жодного судового засідання по розгляду позову по суті.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У § 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи

правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі.

Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції.

Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці десятого пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права, або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Якщо ж спеціальними нормами конкретні заходи не встановлені, то особа має право обрати спосіб із передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Наявність недоліків у застосуванні судами способів захисту цивільних прав та інтересів спричинена неповним врегулюванням цього питання у законодавстві. Трапляються також випадки застосування судами іншого способу захисту, ніж той, який передбачений законом або договором.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , як законний представник ОСОБА_2 зверталася до суду з позовами про оспорення заповіту ОСОБА_3 та надавала копію Державного акту про право приватної власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_3 , що свідчить про наявність у неї оригіналу даного документу. Однак, надати оригінал документу державному нотаріусу для оформлення спадщини ОСОБА_1 відмовилася.

Крім того, ОСОБА_5 зверталася до КП «Макарівське бюро технічної інвентаризації» та отримала 14 жовтня 2008 року витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно на спірний будинок, який до Першої київської державної нотаріальної контори не надала, так як він відсутній у наданій суду копії спадкової справи № 788/2008.

ОСОБА_2 став повнолітнім 27 грудня 2013 року і з наявних у спадковій справі документів вбачається, що заперечує проти права ОСОБА_1 на спадкування майна ОСОБА_3

Саме ненадання законним представником відповідача, а у подальшому відповідачем,

нотаріусу правовстановлюючих документів на спірний будинок та земельну ділянку унеможливлює реалізацію позивачем свого права на отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому такі права підлягають захисту, в тому числі, і шляхом їх визнання у судовому порядку.

Також колегія суддів враховує, що відповідач ні у суді першої інстанції, ні за час апеляційного розгляду, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд, не висловив заперечення проти позову.

За таких обставин, відмовивши у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції позбавив можливості позивача, як спадкоємця за заповітом, яка у визначений законом строк та спосіб прийняла спадщину, оформити своє право на спадщину.

Визначаючи частку, яка належить позивачу, як спадкоємцю ОСОБА_3 , колегія суддів виходить з наступного.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі та проживали у квартирі АДРЕСА_3 .

20 березня 2003 року ОСОБА_4 склала заповіт на користь ОСОБА_1 , який посвідчений державним нотаріусом Третьої київської державної нотаріальної контори Бєлах Л.А.

ОСОБА_4 . померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як визнала позивач, вона не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_4 .

Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Отже, спадкування майна ОСОБА_4 має відбуватися за законом.

Позивач визнала, а відповідач не заперечив, що спадкоємцями ОСОБА_4 за законом були її чоловік ОСОБА_3 та онук ОСОБА_2 за правом представлення у рівних частинах.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Враховуючи, що на час відкриття спадщини ОСОБА_4 її чоловік ОСОБА_3 проживав разом з нею, а онук ОСОБА_2 був малолітнім, вони вважаються такими, що прийняли спадщину.

З матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1 був придбаний ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 1 вересня 1989р., тобто у період шлюбу з ОСОБА_4 , тому він є їх спільним майном подружжям.

Також у період шлюбу з ОСОБА_4. ОСОБА_3 набув право власності на земельну ділянку, площею 0,326 га по АДРЕСА_1 .

Враховуючи не надання документів, які б свідчили про інше, відповідно до ст. 22 КпШС України, яка діяла на час укладання договору та отримання Державного акту про право приватної власності на землю, кожному з подружжя належало по Ѕ частині будинку та по Ѕ частині земельної ділянки, а відтак спадщина ОСОБА_4 у вказаному будинку та земельній ділянці становить Ѕ частину, яка ділиться між спадкоємцями у рівних частинах.

За таких обставинах, ОСОБА_3 на час його смерті належало ѕ частин зазначеного будинку та ѕ частин земельної ділянки, які за заповітом належать ОСОБА_1

з моменту відкриття спадщини ОСОБА_3 .

Оскільки під час судового розгляду встановлено, що позивач тривалий час позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, не має оригіналів правовстановлюючих документів на спірне спадкове майно, відповідач заперечує проти її права на спадкування, позивачем обрано ефективний спосіб захисту невизнаних прав, який відповідає змісту та характеру правовідносин, які виникли між сторонами, а позов пред`явлено до належного відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, висновки суду не відповідають наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, позивачу підлягають відшкодування понесені нею витрат по сплату судового збору за подачу позовної заяви у сумі 2 243грн та за подачу апеляційної скарги у сумі 3 364,50грн, а всього 5 607,50грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кашпура Віктора Миколайовича задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 25 лютого 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 , у порядку спадкування після ОСОБА_3 , право власності на ѕ частини земельної ділянки, площею 0,326 гектарів, яка розташована на території АДРЕСА_1 , яка передана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, площею 0,150га, та для ведення особистого сільського господарства, площею 0,176 га, яка належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 30 квітня 2003 року Кодрянською селищною радою (зареєстровано в Книзі записів державних актів за № 43).

Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 , у порядку спадкування після ОСОБА_3 , право власності на ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 , житловою площею 38,8кв.м., з господарськими спорудами: літня кухня, сарай, літній душ, убиральня, криниця, огорожа, які належали ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 1 вересня 1989 року, посвідченому секретарем виконкому Кодрянської

селищної ради.

Стягнути з ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_3 , проживає у АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_2 , проживає у АДРЕСА_5 , судові витрати у сумі 5 607грн 50коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк