РІШЕННЯ
іменем України

"29" жовтня 2019 р. Справа № 145/1155/19

Провадження № 2/145/568/2019

Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Кіосак Н. О.

за участю секретаря Крикливої М.С.,

представника позивачів ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, -

встановив:
До суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначили, що вони зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

28.07.1974 року вони уклали шлюб. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4 .

29.01.2015 року їхнього сина було призвано під час мобілізації на військову службу до Збройних Сил України Бобровицько-Носівським об`єднаним районним військовим комісаріатом Чернігівської області. Він проходив військову службу у складі 72-ї окремої механізованої бригади ім. Чорних запорожців (в/ч НОМЕР_1 ; в/ч ПП НОМЕР_2 ) на посаді командира інженерного взводу 3 механізованого батальйону. При цьому, в період з 10.03.2015 року по 17.09.2015 року він безпосередньо брав участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України на території Донецької області.

Згідно з даними витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 №269 від 19.09.2015 року, 17.09.2015 року, під час виконання бойового завдання із розмінування місцевості в районі села Старогнатівка Волноваського району Донецької області, ОСОБА_4 підірвався на вибуховому пристрої, що стало причиною його загибелі від гострої крововтрати та множинних осколкових поранень.

Ці та інші обставини не підлягають доказуванню згідно положень ч. 3 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки встановлені рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 30.11.2018 року у справі №145/1028/18.

Отже, внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя їхнього сина - ОСОБА_4 , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (ратифікована Законом України № 475/75-ВР від 17.07.1997 року, далі - Європейська Конвенція).

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України.

В результаті зазначених подій їм було завдано значної моральної шкоди.

Порушивши основоположні права і свободи людини, а саме, позбавивши життя їхнього сина - ОСОБА_4 , Російська Федерація завдала їм тяжких моральних страждань, грубо порушила їхнє право на повагу до сімейного життя.

Внаслідок втрати сина - ОСОБА_4 , який загинув у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, а також, з огляду на особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, вони відчувають безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, вони втратили душевний спокій, постійно відчувають незахищеність та розчарування.

Через смерть їхнього сина вони втратили сенс життя та віру в майбутнє, вони постійно відчувають страждання від втрати рідної людини, що не дає їм можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя, оскільки, вони постійно знаходяться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями.

Вважають, що незаконними діями з боку Російської Федерації було порушено невід`ємне право їхнього сина - ОСОБА_4 , на життя, гарантоване статтею 2 Європейської Конвенції, їхнє право на повагу до сімейного життя, встановлене статтею 8 Європейської Конвенції, що свідчить про множинність порушень Російською Федерацією наших законних прав, а отже, згідно із «Правилами суду - компенсація шкоди» ЄСПЛ, такі множинні порушення Європейської Конвенції з боку Російської Федерації є підставою для відшкодування Російською Федерацією моральної шкоди, завданої їм.

Розмір моральної шкоди, що має бути відшкодований їм, визначений на рівні 3 571 200, 00 (три мільйони п`ятсот сімдесят одна тисяча двісті) грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000,00 (сто двадцять тисяч) євро, тобто кожному по 1 785 600, 00 (один мільйон сімсот вісімдесят п`ять тисяч шістсот) грн., що є еквівалентом 60 000, 00 (шістдесят тисяч) євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову.

Розмір моральної шкоди був встановлений ними з урахуванням характеру і обсягу завданих їм моральних страждань, істотного порушення конституційних прав їхнього сина, умисного характеру дій, а також почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають роками через неможливість відновити порушені права їхнього сина та їхні особисті права. Також при визначенні розміру моральної шкоди вони керувалися практикою Європейського суду з аналогічних питань, що є джерелом права.

Просять стягнути з Російської Федерації на їх користь моральну шкоду у розмірі по 1 785 600,00 гривень, що є еквівалентом 60 000,00 євро за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього позову на кожного.

У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник відповідача Російської Федерації двічі (17.09., 28.10.2019 року) в судові засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, своєчасно, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Причини неявки суду не відомі. Заяви про відкладення розгляду справи, про слухання справи у його відсутності до суду не надходило.

Суд, вислухавши представника позивачів, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.07.1974 року між позивачами було укладено шлюб, що стверджується копією свідоцтва про шлюб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4 , що стверджується копією свідоцтва про народження.

Згідно довідки ТВО військового комісара Бобровицького районного військового комісаріату А.М. Делемень № 14 від 19.10.2015 року старший лейтенант ОСОБА_4 29.01.2015 року був призваний під час мобілізації на військову службу до Збройних Сил України Бобровицько-Носівським об`єднаним районним військовим комісаріатом Чернігівської області та направлений в розпорядження військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 з подальшим розподілом до військових частин.

Відповідно до довідки № 298 від 15.10.2015 року командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 ОСОБА_5 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України ОСОБА_4 дійсно в період з 10.03.2015 року по 17.09.2015 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області.

Згідно витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 269 від 19.09.2015 року старшого лейтенанта призваного по мобілізації ОСОБА_4 , командира інженерно-саперного взводу 3 механізованого батальйону військової частини-польова пошта НОМЕР_2 , який приймав участь в антитерористичній операції та загинув від гострої крововтрати та множинних осколкових поранень внаслідок спрацювання вибухового пристрою в районі села Старогнатівка Волноваського району Донецької області, з 17 вересня 2015 року виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Рішенням Тиврівського районного суду від 30.11.2018 року (справа № 145/1028/18) встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при виконанні обов`язків військової служби 17.09.2015 року в районі села Старогнатівка Волноваського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації" від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

В силу ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Аналізуючи наведені обставини та докази у справі, суд прийшов до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (що є і загальновідомими фактами, а тому не підлягають доказуванню також і за нормами ч.3 ст.82 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в т.ч. частини Донецької області, та загинув син позивача.

Згідно з ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

За вимогами ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

З матеріалів справи вбачається, також і встановлено судом, що внаслідок збройної (військової) агресії Російської Федерації, загинув син позивачів, що завдало їм значної моральної шкоди, що виражається в основному - це втратою в їх житті сина ОСОБА_4 , при цьому позивачі мають необхідний та достатній обсяг цивільної правоздатності для звернення до суду з такими вимогами, як батьки загиблого (І черга спадкоємців).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Згідно з ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом ст.ст. 1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., ІУ Женевською конвенцією 1949р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум (п.1,2), Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі 01.08.1975р., договори укладені між Україною та Росією в т.ч. про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН.

При вирішенні вимог позивачів, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини та становить в середньому 60 000 Євро за загибель однієї особи. Зокрема, такі рішення виносились Європейським судом з прав людини у справах "Хачукаевы против России" (Khachukayev v. Russia (23/04/2009)), "Сагаева и Другие против России" (Sagayeva and Others v. Russia (08/12/2015)), "Исламова против России" (Islamova v. Russia (30/04/2015)), "Султыгов и Другие против России" (Sultygov and Others v. Russia (09/10/2014)), у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998).
Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду в сумі по 60000 Євро кожному позивачі довели через власний душевний невгамовний біль, безперервні їх страждання через втрату сина, які вони відчувають роками, а наявність підстав для задоволення їх вимог, у зв`язку з встановленим в судовому порядку фактом порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, що є справедливою компенсацією з - Російської Федерації, на користь матері та батька загиблого сина.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Частиною ч. 1 ст. 83 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Разом із тим, згідно п. 14 постановою Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи, що станом на час ухвалення рішення курс НБУ склав 27,79 грн. за 1 євро, сума, яка підлягає стягненню в гривнях становить 1667400 гривень кожному з позивачів.

На підставі вищевказаного, ст. 8 Конституції України, ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17.07.1997р., Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, ст. 2, 3, 5, 7-13, 76-83, 89, 258, 263, 264 ЦПК України,

ухвалив :
Позов задовольнити частково.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1667400 (один мільйон шістсот шістдесят сім тисяч чотириста) гривень, що є еквівалентно 60 000 (шістдесят тисяч) Євро за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_3 , на відшкодування моральної шкоди у розмірі 1667400 (один мільйон шістсот шістдесят сім тисяч чотириста) гривень, що є еквівалентно 60 000 (шістдесят тисяч) Євро за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 08 листопада 2019 року.

Учасник справи, якому повне судове рішення суду не було вручене у день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу на рішення суду буде подано протягом 30 днів з дня вручення йому повної копії судового рішення.

Суддя:Н. О. Кіосак