Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 552/4440/16-ц

провадження № 61-15965св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Одринської Т. В., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 автомобіль «Mitsubishi Lancer 2,0», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , вчинив наїзд на ОСОБА_5 , дружину ОСОБА_1 та дочку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 Від отриманих травм ОСОБА_5 загинула на місці пригоди. Постановою слідчого СУ ГУНП в Полтавській області за даним фактом кримінальне провадження

№ 0000388 закрито у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_4 складу злочину.

Позивачі вказували, що в ході слідства їм було відшкодовано майнові витрати, пов`язані з похованням та встановленням пам`ятника у розмірі 40 000,00 грн. Проте внаслідок загибелі ОСОБА_5 їм заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях з приводу загибелі близької людини, яку вони оцінили у 80 000,00 грн, та просили стягнути з відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не надано письмових доказів їх звернення до страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 . Крім того, суд зазначив, що дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) сталася з вини самої потерпілої, отже, відповідач не відповідає за завдану шкоду згідно з вимогами частини п`ятої статті 1187 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 03 листопада 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю його дружини ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди кожному, завданої смертю їхньої дочки ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у лютому 2017 року, ОСОБА_4 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати й справу передати на новий апеляційний розгляд.

В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, оскільки позивачі, звертаючись до суду, не зазначили учасником справи страхову компанію, не звертались і не мали наміру звернутися до страхової компанії.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1167 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 552/4440/16-ц з Київського районного суду м. Полтави.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 сталася ДТП за участю автомобіля «Mitsubishi Lancer 2,0», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , який скоїв наїзд на ОСОБА_5 , внаслідок чого потерпіла загинула.

Постановою слідчого СУ ГУНП в Полтавській області від 29 червня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000388, закрито у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Вказаною постановою встановлено, що причиною ДТП та наслідків, що настали, стали порушення пішоходом ОСОБА_5 вимог пунктів 4.4, 4.7,4.14 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України). У діях водія ОСОБА_4 невідповідностей вимогами ПДР України, які б могли знаходитись в причинному зв`язку з ДТП та її наслідками, не вбачається, він не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, тому відсутній склад злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, оскільки відсутня об`єктивна сторона, а особою, з вини якої сталась ДТП, є сама потерпіла ОСОБА_5 , яка в результаті своїх же неправомірних дій отримала тілесні ушкодження, що спричинили її смерть.

Під час проведення досудового слідства за фактом ДТП в межах кримінального провадження відповідачем відшкодовано позивачам майнову шкоду в розмірі 40 000,00 грн.

Згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів цивільна відповідальність ОСОБА_4 застрахована в товаристві з додатковою відповідальністю «Гарантія» на суму 100 000,00 грн за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю. Під час судового розгляду справи встановлено, що позивачі намагались встановити місцезнаходження страхової компанії, але не змогли цього зробити, оскільки вона перебуває в стадії ліквідації.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною другою статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка володіє транспортним засобом, використання, зберігання, або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частина друга статті 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом статті 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - водій, який керував транспортним засобом.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційною інстанцій, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України 2004 року.

Проаналізувавши наведені вище норми закону та виходячи і встановлених у справі обставин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що саме на відповідача, як володільця джерела підвищеної небезпеки, покладено обов`язок з відшкодування завданої ним шкоди, в тому числі моральної. Позивачі належать до переліку осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю їхньої дочки і дружини. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно вважав необґрунтованими висновки суду про те, що за встановлених обставин справи підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 1187 ЦК України, що є підставою для відмови у позові. Апеляційний суд правильно зазначив, що у вказаній нормі закону під «умислом потерпілого» розуміється умисел потерпілого на завдання шкоди, якщо ж особа навмисно порушила ПДР України і свідомо не допускала завдання їй шкоди джерелом підвищеної небезпеки, підстав для звільнення особи, відповідальної за шкоду, від обов`язку відшкодувати шкоду немає, оскільки відсутній умисел на завдання шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості.

Вирішуючи питання щодо розміру морального відшкодування, апеляційний суд, врахувавши встановлені у справі обставини, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілих, ступеня вини заподіювача шкоди дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_4 на користь позивачів моральної шкоди, завданої смертю їхньої дочки та дружини, у розмірі по 50 000,00 грн кожному.

Отже, рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим й у суду касаційної інстанції відсутні підстави для скасування такого судового рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачами не надано письмових доказів їх звернення до страхової компанії, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 , що є підставою для відмови у позові, є необґрунтованими, оскільки право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих лише підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. До того ж, у разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений права пред`явити вимоги до страхової компанії, з якою у нього укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційного суду, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від

09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки таке судове рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року до закінчення касаційного провадження, слід поновити виконання вказаного судового рішення.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС. Ю. Бурлаков
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко