Справа № 442/2436/18 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/33/19 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2. та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя її та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51 кв.м., житловою площею 29 кв.м. та визнати за нею право власності на 3/4 ідеальних частин у вищевказаній квартирі.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, ще 02 серпня 2001 року вона уклала шлюб з відповідачем, проте рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 листопада 2017 року шлюб розірвано. За час шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає з нею. За час шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51 кв.м., житловою площею 29 кв.м. за 196000 грн. Незважаючи на те, що титульним власником даної квартири є відповідач, вона була придбана за спільні кошти подружжя в період шлюбу та ведення спільного господарства, тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно судового наказу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 серпня 2017 року ОСОБА_1 зобов`язаний сплачувати на користь неї аліменти на утримання сина в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03 серпня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначала, що станом на день звернення до суду з даним позовом відповідач не сплачує аліментів, заборгованість становить понад 7000 грн. Добровільно у досудовому порядку ОСОБА_1 відмовився поділити спільне майно.

Враховуючи те, що дитина проживає з нею, перебуває на її утриманні, відповідач ухиляється від сплати аліментів, просила відступити від рівності часток при поділі майна подружжя.

21 серпня 2018 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про зменшення позовних вимог та просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51 кв.м., житловою площею 29 кв.м. та визнати за нею 1/2 частки у даній квартирі.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2018 року позов задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 адреса проживання: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 адреса проживання: АДРЕСА_2 ) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51 кв.м., житловою площею 29 кв.м.

Визнано за ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 адреса проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 ідеальних частин у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 адреса проживання: АДРЕСА_2 ) в користь ОСОБА_4 704,80 гривень судового збору.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2.

Вважає рішення суду таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Звертає увагу, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є юезумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вважає, що необхідно встановити джерела коштів, за які було придбано спірну квартиру. А зважаючи на те, що відповідач в день купівлі спірної квартири отримав кошти в розмірі 150 000 гривень за продаж квартири, яку купив до шлюбу та згідно договору купівлі-продажу від 4 червня 1998 року ( до шлюбу з позивачем) і в цей самий день придбав спірну квартиру за 196000 гривень. Це означає, що квартира була набута ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_4 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2. в підтримання доводів апеляційної скарги та пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, суд виходив з тих обставин, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу за спільні кошти, в зв`язку з чим така квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.11.2017 шлюб між ними розірвано.

За час шлюбу шлюб у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як вбачається з Договору купівлі-продажу квартири від 07.05.2012 ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається із заяви ОСОБА_4 від 07.05.2012 на ім`я приватного нотаріуса Лаганяк Р.І. вона надала заяву - згоду подружжя на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення та державної реєстрації, має бути нотаріально посвідченою, на придбання її чоловіком, ОСОБА_1 , квартири АДРЕСА_1 , яка буде їхньою спільною сумісною власністю подружжя, за ціну і на умовах на його розсуд.

Таким чином, при оформленні права власності на спірну квартиру сторони у застереженні визначили, що дана квартира буде їхня спільна сумісна власність.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суд вірно зазначив, що суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін.

Покликання скаржника на те, що спірна квартира була частково придбана за кошти отримані від реалізації належної квартири ОСОБА_1 , яка була придбана ним до шлюбу, не заслуговує на увагу з наступних обставин.

На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи ту обставину, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_1 набув 07 травня 2012 року, тобто, набуте подружжям за час шлюбу, така квартира з моменту державної реєстрації права власності на неї є спільною сумісною власністю подружжя.

Судом не здобуто, а відповідачем чи його представником не представлено належних та допустимих доказів в підтвердження того, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_3 не була спільним сумісним майном подружжя, а також, що вона була придбана виключно відповідачем за його особисті кошти від продажу квартири на АДРЕСА_4 , без залучення коштів від інших осіб та позивача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, щорозглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.