ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 613/1320/18

провадження № 22-ц/818/3282/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 03 квітня 2019 року в складі судді Шалімова Д.В.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 та просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу за Договором позики в розмірі 167 100 грн., 3 % річних в розмірі 36 522 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Позов мотивовано тим, що 12 листопада 2016 року між нею та ОСОБА_2 було укладено Договір позики, на виконання умов якого вона передала, а відповідач прийняв у позику грошову суму в розмірі 6 000 доларів США з цільовим використанням придбання приміщення. На підтвердження факту отримання грошових коштів ОСОБА_2 власноручно написав розписку. Взяті на себе зобов`язання відповідачем не виконано, у зв`язку з чим 03 липня 2018 року вона звернулась до останнього з вимогою повернути суму позики. На даний час сума позики ОСОБА_2 не повернута.

ОСОБА_2 позов не визнав, у поданому відзиві на позовну заяву просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відзив мотивовано тим, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошей в борг із зобов`язанням їх повернення, а також дати отримання коштів. Згідно з договором, що викладений у формі розписки від 12 листопада 2016 року, реальною його правовою природою є попередній договір про частковий викуп приміщення та підтвердження ОСОБА_1 внесення своєї частки у розмірі 6 000 доларів США на викуп приміщення площею 42 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Даний факт також підтверджується тим, що в розписці не було встановлено кінцевої дати повернення грошових коштів і про передання їх саме у борг. ОСОБА_1 грошові кошти у позику йому не передавала, а отже він не приймав на себе зобов`язання їх повернути без фактичного настання умов, а саме - придбання приміщення, а також подальшого його продажу, що прямо передбачено розпискою. Крім того, зазначений позивачем у позовних вимогах розмір 3 % річних, що становить 36 522 грн. 31 коп., не відповідає розрахункам, наведеним у додатках до позовної заяви, де вказано, що за період з 12 листопада 2016 року по 30 серпня 2018 року нараховані 3 % річних дорівнюють 9 010 грн. Нарахування 3 % річних є безпідставним, оскільки нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання виникає після спливу строку на його виконання, перебіг якого, згідно з розпискою починається з моменту продажу приміщення.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 03 квітня 2019 року позов частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 167 100 грн., 3 % річних у розмірі 9 010 грн. та 1 771 грн. 51 коп. судового збору. В задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 27 512 грн. 31 коп. відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань за Договором позики, що є підставою для примусового стягнення із нього на користь позивача суми боргу та 3 % річних. Доказів того, що за вказаною розпискою відповідач грошові кошти не отримував, правовідносини, що виникли між сторонами, пов`язані з обставинами придбання приміщення та його подальшої реалізації, а зазначена в розписці сума є часткою позивача, в порушення вимог статті 81 ЦПК України суду не надано.

16 травня 2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з метою належної оцінки доказів та прийняття відповідних висновків суд першої інстанції мав встановити дійсну правову природу документу, що був підписаний при укладенні договору, незважаючи на його найменування. Суд першої інстанції помилково вважав, що правовідносини між сторонами, які виникли з розписки від 12 листопада 2016 року, є борговим зобов`язанням, оскільки справжньою правовою природою спірних правовідносин є змішаний договір про частковий викуп приміщення. Позивач грошові кошти у позику йому не надавав, а тому він не прийняв на себе зобов`язання їх повернути без фактичного настання умов: придбання приміщення, а також подальшого його продажу, що прямо передбачено розпискою. За змістом розписки, повернення грошових коштів відбувається лише після настання події з моменту продажу приміщення площею 42 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1 , отже в розписці не було встановлено кінцевої дати повернення грошових коштів, що є обов`язковим при укладенні договору позики. Нарахування 3 % річних є безпідставним, оскільки нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання виникає після спливу строку на його виконання, перебіг якого згідно з розпискою починається з моменту продажу приміщення.

08 липня 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального права, доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 12 листопада 2016 року ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 у борг грошову суду в розмірі 6 000 доларів США на викуп приміщення площею 42 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки відповідач не повернув гроші в розмірі 6 000 доларів США, позивач звернулась у суд із відповідним позовом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналізуючи зміст боргової розписки, суд першої інстанції правильно виходив із того, що розписка містить всі складові, які дають підстави вважати, що між сторонами існували відносини позики.

Також, суд бере до уваги, що ОСОБА_2 в порядку, передбаченому ЦК України зазначений правочин не оспорював. Договір позики в судовому порядку недійсним не визнано.

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням 3 % річних.

Однак з розміром 3 % річних погодитись не можна з наступних підстав.

Статтею 1049 ЦПК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу 03 липня 2018 року. Отже період прострочення виконання грошового зобов`язання, з урахуванням вимог статті 1049 ЦК України, почався з 02 липня 2018 року, а не з 12 листопада 2016 року.

3 % річних у вказаній справі становить 384 грн. 56 коп., виходячи з такого розрахунку: 167 100 грн. * 3 % *28 / 365.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною четвертою статті 376 ЦПК України встановлено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення 3 % річних та судового збору з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Позивач при зверненні до суду першої інстанції сплатив судовий збір в розмірі 2 036 грн. 22 коп., що документально підтверджено платіжним дорученням № 46 від 02 жовтня 2018 року (а. с. 1).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір в розмірі 1 778 грн. 81 коп., що документально підтверджено платіжним дорученням (квитанцією) № 20729396 від 15 травня 2019 року (а. с. 101).

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 682 грн. 82 коп. (203 622 грн. 31 коп. - заявлені позивачем вимоги : 167 484 грн. 56 коп. - задоволені позовні вимоги = 1,21 частина задоволених вимог; 2 036 грн. 22 коп. : 1,21 = 1 682 грн. 82 коп.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 315 грн. 95 коп. (203 622 грн. 31 коп. - заявлені позивачем вимоги : 36 137 грн. 75 коп. вимоги, у задоволенні яких позивачеві відмовлено = 5,63 частина вимог, в задоволенні яких відмовлено; 1 778 грн. 81 коп. : 5,63 = 315 грн. 95 коп.).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина десята статті 141 ЦПК України).

На підставі викладеного, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 366 грн. 88 коп.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 03 квітня 2019 року скасувати в частині стягнення 3 % річних та судового збору, ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 384 грн. 56 коп. (триста вісімдесят чотири грн. 56 коп.).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 1 366 грн. 88 коп. (одна тисяча триста шістдесят шість грн. 88 коп.).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 14 листопада 2019 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Р.М. Піддубний

О.Ю. Тичкова