Провадження № 2/537/809/2019
Справа № 537/2572/19
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.11.2019 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., при секретарі Маслій М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі Відділу ведення реєстру територіальної громади, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким визнати відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме в будинку АДРЕСА_1 ; виселити відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з будинку АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані із зверненням до суду у вигляді оплати за правничу допомогу адвоката в розмірі 6 000 грн. 00 коп. та оплати судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі продажу від 04 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., та зареєстрованого в реєстрі за номером 1018. Окрім власника ОСОБА_1 в зазначеному будинку також зареєстрована відповідач ОСОБА_2 донька колишнього власника домоволодіння. Як вбачається зі змісту заяви, на прохання позивача до відповідача в добровільному порядку скасувати свою реєстрацію в зазначеному будинку та виселитися з нього, ОСОБА_2 відповіла категоричною відмовою, не надала ключі від житлового приміщення та господарських будівель, почала чинити перешкоди щодо вселення ОСОБА_1 до належного останній на праві особистої власності житлового будинку, таким чином, позбавивши позивача права користуватися належним їй майном.

Оскільки, з моменту відчуження житлового будинку колишнім власником ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 як колишній член сім`ї колишнього власника, відмовляється добровільно скасувати свою реєстрацію місця проживання зі спірного житлового приміщення та виселитися з нього, чим перешкоджає позивачу ОСОБА_1 у здійсненні її майнових прав власника житлового приміщення, позивач вимушена була звернутись до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, її представники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позові обставини, та зазначили про факт порушення відповідачем ОСОБА_2 прав позивача в частині користування останньою належного їй на праві власності спірним приміщенням шляхом фактичного ненадання доступу до нього.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на: порушення позивачем порядку сплати судового збору; факт ненадання позивачем доказів щодо вчинення нею дій з метою досудового врегулювання спору; ненадання позивачем доказів щодо непроживання відповідача у спірному домоволодінні, що, відповідно, виключає вимогу про зняття її з реєстрації місця проживання; наявність законних підстав проживання ОСОБА_2 у спірному домоволодінні, в тому числі на підставі відповідних судових рішень; ту обставину, що виселення колишніх членів сім`ї у зв`язку із припиненням сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідача права користування житловим приміщенням

Представник третьої особи, Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі Відділу ведення реєстру територіальної громади, в судове засідання не з`явився, однак в.о. начальника Крюківської районної адміністрації Чорнявська Н.П. надала до суд клопотання, згідно якого просила суд розглядати справу без участі третьої особи та зазначила, що щодо вирішення спору покладається на розсуд суду.

Вислухавши пояснення представників позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , пояснення представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 , приймаючи до уваги думку представника третьої особи Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі Відділу ведення реєстру територіальної громади ОСОБА_7 , вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

04 червня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі продажу, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокопом О.Е., та зареєстрований в реєстрі за номером 1018, на підставі якого позивач набула у приватну власності 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт наявності у ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину вказаного домоволодіння також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за номером 169206621 від 04 червня 2019 року.

Згідно статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,до якої України приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Тобто, зазначеними вище положеннями чинного законодавства встановлено принцип права власності як абсолютного права, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, окрім випадків, передбачених законом.

В судовому засіданні встановлено що в спірному приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 постійно мешкає відповідачка по справі ОСОБА_2

Зазначена вище особа є донькою колишнього власника частини спірного домоволодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , та була зареєстрована у ньому як член сім`ї власника 21 липня 2001 року, що підтверджується змістом довідки №259 Крюківської районної адміністрації від 06 січня 2018 року, тобто в період, коли будинок належав на праві власності її батьку ОСОБА_3 .

Як вбачається зі змісту договору купівлі продажу укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 04 червня 2019 року та наданих представниками позивача в судовому засіданні пояснень, остання про факт постійного проживання в спірному житловому приміщенні відповідача обізнана не була; про факт проживання відповідача та реєстрацію за даною адресою інших осіб, в тому числі і ОСОБА_2 , позивачка дізналася лише після укладення зазначеного вище правочину, при документальному оформленні свого права власності та користування на придбане житло.

Згідно статті 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 Житлового кодексу УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Відповідно до вимог статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Тобто, за змістом зазначених вище норм чинного законодавства, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право членів сім`ї власника домоволодіння користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на домоволодіння в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, сторона відповідача посилається на судову практику України та практику ЄСПЛ, якими визнано, що сам факт переходу права власності на житло до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сімї власника цього нерухомого майна, в тому числі і колишніх.

Разом з цим суд вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що відповідачем не було взято до уваги посилання зазначених вище судів на факт неналежного обґрунтування судами, що приймали рішення про виселення осіб та приймали рішення без оцінки законності такого виселення, оскільки відповідно до практики ЄСПЛ позбавлення прав на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Так, у пункті 27 рішення «Sadovyak v. Ukraine» від 17.05.2018 (заява № 17365/14) зазначено що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалено «згідно з законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що за встановлених в судовому засіданні обставин набуття позивачем права власності на спірне приміщення, позовні вимоги останньої щодо виселення відповідача підлягають до задоволення, оскільки втручання у права на житло відповідача в розумінні статті 8 Конвенції є виправданим, необхідним для захисту прав позивача як особи похилого віку, що не має іншого житла і в даному випадку не покладає надмірний тягар на відповідача, оскільки остання є працездатною особою 2000 року народження і як вбачається з наданих суду останньою доказів, має інше житло за місцем проживання своєї матері за адресою: АДРЕСА_2 .

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючі правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд вважає, що при визнанні сторонами в судовому засіданні факту постійного проживання відповідача у спірному приміщенні, одночасно заявлені позивачем вимоги щодо визнання відповідача ОСОБА_2 такою що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення останньої з житла, є взаємовиключними і належним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку є виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, в зв`язку з чим задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням слід відмовити.

Суд вважає доводи представника відповідача ОСОБА_2 щодо наявності законних підстав проживання останньої у спірному домоволодінні, в тому числі на підставі рішення Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 06 лютого 2017 року по справі №537/3921/16-ц та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 05 квітня 2017 року, якими було зобов`язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди у вільному користуванні, зокрема, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жилим приміщенням в будинку та надвірними будівлями АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів, та вселення її до зазначеного приміщення, помилковими, зважаючи на визнане та доведене в судовому засіданні право нового власника домоволодіння вимагати усунення порушень своїх прав в частині повного здійснення останніх відносно нерухомого майна.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача витрат, понесених на оплату правової допомоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову, на позивача у разі відмови в задоволенні позову, та на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову.

Відповідно, до інших судових витрат статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України віднесено витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із частиною 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з наданого стороною позивача та дослідженого в судовому засіданні розрахунку витрат на правничу допомогу, адвокат Лукій В.В. витратив: 2 години на роботу з громадянином по наданню правової допомоги, за що ним нараховано гонорар в розмірі 500 грн. 00 коп.; 2 години на ознайомлення з матеріалами та документами для ведення справи, з`ясування та розробку правової позиції, підготовку документів та необхідних матеріалів для звернення до суду, за що нараховано гонорар в розмірі 500 грн. 00 коп.; 2 години на моніторинг чинного законодавства, судової практики, роботу з нормативною базою, за що нараховано гонорар в розмірі 1 000 грн. 00 коп.; 6 годин на розробку проекту позовної заяви, затвердження кінцевого варіанту її тексту, за що нараховано гонорар в розмірі 3 000 грн. 00 коп.; 2 години на підготовку документів до позовної заяви, в тому числі друк копій документів та копій позовної заяви, заяв до суду, за що нараховано гонорар в розмірі 1 000 грн. 00 коп.

Частиною 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до положень частини 5 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд вважає наведений адвокатом Лукій В.В. обсяг наданих адвокатських послуг та виконаних ним робіт неспівмірним проведеного ним розрахунку, вважаючи завищеним розрахунок часу та відповідного гонорару щодо виконаних робіт із розробки проекту позовної заяви та затвердження кінцевого варіанту її тексту (пункт 4 розрахунку), а також щодо підготовки документів до позовної заяви (пункт 5 розрахунку).

За викладених вище обставин та приймаючи до уваги досліджені в судовому засіданні надані позивачем письмові докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу, суд із врахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт, приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму витрат, понесених останнім на оплату правової допомоги, та вважає за необхідне задовольнити їх на суму 3 000 грн. 00 коп.

Оскільки статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд , -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса : АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ), за участю третьої особи Крюківської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області в особі Відділу ведення реєстру територіальної громади (адреса: 39600, Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Івана Приходька, будинок 90), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме в будинку АДРЕСА_1 , - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені позивачем на оплату правничої допомоги в розмірі 3 000 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, понесені позивачем при подачі позову до суду, в розмірі 768 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 12 листопада 2019 року.

Суддя: Д.О. Зоріна