Постанова

Іменем України

11 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 556/1611/15-ц

провадження № 61-31175св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 січня 2017 року у складі судді Котик Л. О. та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила виділити їй в натурі 2/3 частки із спільної часткової власності житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 НОМЕР_1 , яка складається з наступних приміщень: коридор 2-1, кладова 2-2, житлова 2-3, житлова 2-4, житлова 2-5, кухня 2-6, та надвірних будівель і споруд: вхідні східці «а2», сарай «Г», навіс «М», вбиральня «в», «1/2№1» огорожі, огорожа «НОМЕР_1», що становить цілу ідеальну частку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 травня 1995 року належить на праві власності 2/3 частки будинку АДРЕСА_1, 1/3 частка цього будинку належить відповідачу ОСОБА_2 .

На даний час вона, як співвласник, бажає виділити у натурі належну їй частку у будинку, однак відповідач у добровільному порядку не бажає укласти договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися з даним позовом до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Виділено ОСОБА_1 в натурі 2/3 частки із спільної часткової власності житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 НОМЕР_1 , наступні приміщення: коридор 2-1 , площею 14, 8 кв.м; кладову 2-2, площею 4,6 кв.м; житлову 2-3, площею 9,7 кв.м; житлову 2-4, площею 13, 7 кв.м; житлову 2-5, площею 16, 0 кв.м; кухню 2-6, площею 11, 6 кв.м; та надвірні будівлі і споруди: вхідні східці «а2», сарай «Г», навіс «М», вбиральню «в», «1/2№1» огорожі, огорожа «№2», що становить цілу ідеальну частину.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на виділ в натурі своєї частки в житловому будинку з господарськими будовами, так як її частина є фактично відокремленою у вигляді окремої квартири з окремим входом і з даного приводу було отримано відповідні висновки щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

При цьому суд першої інстанції вважав, що реконструйована позивачем прибудова до житлового будинку «а1» (2-1 коридор, 2-2 кладова) не є самочинною та її наявність не порушує законні права та інтереси інших осіб.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 січня 2017 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не надала суду належних доказів, що реконструкція прибудови до житлового будинку «а1» (2-1 коридор, 2-2 кладова) була здійснена нею із дотриманням встановленого законом порядку і що ця прибудова не порушує права та інтереси інших осіб, а оскільки об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, не підлягають виділу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року та залишити в силі рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 18 січня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що у суду апеляційної інстанції не було достатніх підстав вважати добудову самочинною, оскільки вона надала суду технічний паспорт, виготовлений у вересні 2015 року, в якому відсутній штамп про самочинне будівництво, що свідчить про відсутність самочинно збудованих приміщень та законність будівництва об`єктів, які в ньому зазначені.

Окрім цього, факт відсутності самочинної реконструкції підтверджується постановою Володимирецького районного суду від 17 червня 2016 року, що набрала законної сили, якою скасовано постанову Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області від 15 грудня 2015 року про притягнення її до адміністративної відповідальності за самочинне будівництво.

Вважає, що апеляційний суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 357 ЦК України, згідно з якою співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їх права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано її матеріали з Володимирецького районного суду Рівненської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 травня 2018 року справу № 556/1611/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

ОСОБА_2 подав до суду касаційної інстанції заперечення на касаційну скаргу, в яких просив залишити її без задоволення, а рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частин житлового будинку з господарськими будовами по АДРЕСА_1 , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 06 травня 1995 року, реєстровий № 1166.

Власником 1/3 частки цього будинку є відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22 травня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Володимирецької нотаріальної контори, реєстровий № 1213.

Право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на дані частки зареєстровано в Комунальному підприємстві «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради.

Суди встановили, що між сторонами у справі склався певний порядок користування житловим будинком з господарськими будовами, розташованим по АДРЕСА_1 , а саме: позивач користується частиною будинку, яка позначена в технічному паспорті як квартира НОМЕР_1 , а відповідач користується частиною будинку, яка позначена як квартира НОМЕР_2 .

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року (далі - Інструкція № 55).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції № 55 поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130 цс 13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286 цс 15, є незмінною.

Апеляційний суд, встановивши, що реконструйована позивачем прибудова до спірного житлового будинку «а1» (-1 коридор, 2-2 кладова) здійснена за відсутності відповідного дозволу на це будівництво, а отже є самочинним будівництвом, що підтверджується, зокрема, листом Комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради від 29 лютого 2016 року, який досліджений судом, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що об`єкти спірного нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) будівлі, не можуть бути предметом поділу (виділу).

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що відсутність у технічному паспорті, виготовленому на замовлення позивача у вересні 2015 року, штампу про самочинне будівництво не свідчить про те, що ОСОБА_1 здійснила реконструкцію вищевказаної добудови із дотриманням встановленого законом порядку, оскільки вказане спростовується листом Комунального підприємства «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» Рівненської обласної ради від 29 лютого 2016 року, в якому зазначається про усунення недоліків у технічному паспорті на спірний житловий будинок з проставленням в ньому штампу про самочинне будівництво, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Посилання в касаційній скарзі на постанову суду, якою скасовано постанову Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області від 15 грудня 2015 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення пункту 1 частини першої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», також не свідчить про те, що реконструкція прибудови до житлового будинку здійснена позивачем з дотриманням встановленого законом порядку, оскільки з постанови суду вбачається, що підставою для скасування постанови про накладення на позивача адміністративних стягнень, зокрема, є те, що в період будівництва прибудов та надвірних будівель (2009-2010 роки) Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» не був чинним, а не відсутність факту самочинного будівництва, як про це зазначає ОСОБА_1 .

Окрім цього, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд залишив поза увагою положення частини четвертої статті 357 ЦК України, так як ці норми закону підлягають застосуванню в тому випадку, якщо співвласник здійснив добудову у встановленого законом порядку і ця добудова не порушує права та інтереси інших осіб, тоді як в даному випадку апеляційним судом встановлено факт порушення прав відповідача та третьої особи, які внаслідок самочинної реконструкції позбавлені можливості обслуговувати ту частину будинку, якою вони користуються, оскільки відстань між їхніми суміжними стінами складає не більше 25 см, що не відповідає Державним будівельним нормам України.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук