ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» листопада 2019 року

м. Харків

справа № 640/10524/18-ц

провадження № 22ц/818/3893/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2019 року в складі судді Бородіної Н.М.

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що сторони з осені 2011 року до початку квітня 2014 року мешкали разом. Від спільного проживання мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та мешкає з матір`ю.

Вказала, що вона на даний час відносин з відповідачем не підтримує, відомостей про місце його проживання не має, сторони мешкають окремо, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, з дитиною не спілкується.

Зазначила, що протягом майже трьох років самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, та допомогу у цьому їй надають батьки та брат.

Вказала, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що підтверджується поясненнями її батьків, довідками з навчального закладу та з місця проживання про склад сім`ї.

Просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав у відношенні малолітнього сина - ОСОБА_4 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2019 року та додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено; попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , а на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як орган опіки та піклування Харківської міської ради покладено контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків по відношенню до сина.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, та як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги.

Вказала, що суд не надав належної оцінки поясненням осіб, які мешкають разом з нею та дитиною та беруть участь у її вихованні; що відповідач з квітня 2014 року не проживає на території України, його місцезнаходження невідоме, тому ухилення від виконання батьківських обов`язків протягом п`яти років є свідомим нехтуванням ним своїми обов`язками та свідчить про відсутність інтересу до виховання дитини; що Служба у справах дітей наполягає на позбавленні відповідача батьківських прав, оскільки він не бере участі у вихованні дитини.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що безсумнівних доказів ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками суду не надано, внаслідок чого не вбачається підстав для застосування крайнього заходу та позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13).

Дитина зареєстрована та мешкає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 08 травня 2018 року №770 (а. с. 15).

За місцем проживання для дитини створені належні умови для проживання, виховання, фізичного та розумового розвитку, що підтверджується актом обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_4. , складеним спеціалістами Служби у справах дітей по Київському району м. Харкова від 17 грудня 2018 року (а. с. 76).

З характеристики Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №383 Харківської міської ради», в якому з 01 вересня 2016 року навчався ОСОБА_4 вбачається, що хлопчика приводили у садок і забирали додому мати, баба та дід; батько не з`являвся жодного разу (а. с. 9).

Як вбачається з довідки загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №101 Харківської міської ради Харківської області від 29 листопада 2018 року №439 ОСОБА_4 навчається у 1-А класі; його приводять та забирають зі школи мати, інколи баба або дід. Матір дитини шкільним життям та успішністю дитини цікавиться, відвідує батьківські збори (а. с. 77).

З характеристики ОСОБА_4 з навчального закладу вбачається, що мати дитини завжди відвідує батьківські збори, підтримує зв`язок із класним керівником та адміністрацією закладу (а. с. 78).

Як вбачається з довідки Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка №15» Харківської міської ради від 04 грудня 2018 року №455 батько ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , при відвідуванні лікарем дитини присутнім не був, станом здоров`я та розвитком ОСОБА_4 не цікавився, до фахівців закладу з сином не звертався. На прийом до поліклініки хлопчика приводила мати, яка здійснювала догляд під час хвороби ОСОБА_4 . При обслуговуванні викликів вдома з дитиною знаходилась мати, яка забезпечувала належний догляд сина під час хвороби та виконувала рекомендації лікаря щодо лікування та нагляду хлопчика (а. с. 79).

З письмових пояснень матері позивача ОСОБА_5 , її батька ОСОБА_6 , баби ОСОБА_7 , дядька ОСОБА_8 , тітки ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_3 разом з сином не проживає, у вихованні дитини участі не бере. Після закінчення навчання повернувся до Туркменістану та не підтримує зі своїм сином та його матір`ю жодних стосунків. На даний час їм його місцезнаходження не відомо (а. с. 81-92).

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі « Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Вирішення питання про позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки (Рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», § 54, § 58).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоров`ю.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Згідно пунктів 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Аналізуючи обставини справи слід дійти висновку, що позбавлення ОСОБА_3 , який не використав всіх передбачених законом засобів для того, щоб брати участь у вихованні сина, батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено.

Зазначене відповідає висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2019 року, справа № 569/5825/17, провадження № 61-17371св18.

Належних та допустимих доказів винного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, ОСОБА_1 не надано.

За таких обставин судова колегія вважає, що попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина є доцільним заходом впливу на ОСОБА_3 , тоді як позбавлення його батьківських прав було б передчасним.

Доводи ОСОБА_1 та її представника щодо того, що оскільки висновком Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_4. від 22 грудня 2018 року №804 визнано доцільним позбавити батьківських прав відповідача ОСОБА_3 щодо його малолітнього сина ОСОБА_4. , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому позов підлягає задоволенню, судовою колегією до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Згідно частин 5, 6 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Матеріали справи свідчать про те, що висновок складено без участі батька, лише на підставі пояснень матері та довідок з поліклініки та школи.

У цьому висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав; не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування із відповідачем щодо врегулювання даного конфлікту; не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини; висновок не містить суджень щодо того, чи відповідає такий крайній захід інтересам дитини та яким чином позбавлення відповідача батьківських прав захистить такі інтереси.

Тобто, зазначений висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Твердження ОСОБА_1 та її представника щодо того, що суд не надав належної оцінки поясненням осіб, які підтверджують факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, є безпідставними.

Так, засоби доказування передбачені частиною 2 статті 76 ЦПК України, та до них, зокрема, належать письмові докази та показання свідків.

При цьому, показання свідків є належним та допустимим доказом, якщо вони надаються усно у судовому засіданні та після приведення до присяги і повідомлення про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Письмові заяви осіб можуть бути оцінені у сукупності з іншими письмовими доказами, проте, на їх підставі неможливо однозначно встановити факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Крім того, усі особи, які надали письмові заяви, є родичами позивача, тому їхні пояснення не можливо вважати неупередженими та об`єктивними.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що відповідач з квітня 2014 року не проживає на території України, його місцезнаходження невідоме, тому ухилення від виконання батьківських обов`язків протягом п`яти років є свідомим нехтуванням ним своїми обов`язками та свідчить про відсутність інтересу до виховання дитини, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки факт не проживання відповідача на території України не підтверджений жодними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 є громадянином Туркменістану; з 10 жовтня 2012 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується посвідкою на тимчасове проживання в Україні, серія НОМЕР_1 від 28 травня 2012 року та відомостями ГУ ДМС в Харківській області (а. с. 11, 26).

Даних щодо того, що він залишив територію України, суду не надано.

Крім того, саме по собі проживання в іншій країні не є підставою для позбавлення батьківських прав за умов відсутності доказів умисного винного ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 14 листопада 2019 року.