Постанова

Іменем України

06 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 545/1571/16-ц

провадження № 61-20396св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»;

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року у складі судді Потетія А. Г. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 48 тис. швейцарських франків строком до 10 грудня 2037 року.

У той же день для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

У той же день для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .

Також для забезпечення виконання умов за вказаним кредитним договором між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено окремі договори поруки від 10 грудня 2007 року, за якими ОСОБА_2 , ОСОБА_3 кожен окремо зобов`язалися солідарно із позичальником відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору позичальник, як і поручителі, за кредитним договором та договором поруки зобов`язання належним чином не виконували, у зв`язку з чим станом на 28 січня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 53 096 швейцарських франків 17 центів, що згідно з курсом Національного банку України (далі - НБУ) становило 1 299 051 грн 05 коп.

Посилаючись на викладене, ПАТ «ОТП Банк» просило суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зазначену суму боргу за вказаним кредитним договором, а також понесені банком судові витрати.

У червні 2016 року ОСОБА_1 пред`явив до суду зустрічний позов до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору, договорів поруки та іпотеки недійсними та їх скасування.

Зустрічний позов мотивовано тим, що умови договорів суперечать принципу добросовісності, спрямовані на здійснення ПАТ «ОТП Банк» нечесної підприємницької діяльності, введення його в оману стосовно реальної ціни споживчого кредиту та валюти зобов`язання, видачу кредиту в іншій валюті, ніж це передбачено умовами договору, застосування ануітетної схеми погашення кредиту, спотворення інформації, що у результаті призвело до укладення ним, як споживачем, кредитного договору на невигідних для нього та, водночас, найбільш прибуткових для ПАТ «ОТП Банк» умовах.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними: кредитний договір від 10 грудня 2007 року, укладений між ним та ЗАТ «ОТП Банк»; договори поруки від 10 грудня 2007 року, укладені між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 , та між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 ; договори іпотеки від 10 грудня 2007 року, укладені між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 .

У той же день ОСОБА_3 та ОСОБА_2 пред`явили до суду зустрічні позови до ПАТ «ОТП Банк» про визнання договорів поруки недійсними та їх скасування. Зустрічні позови є ідентичними та мотивовані тим, що забезпечене порукою зобов`язання, яке було змінено укладеним додатковим договором від 10 грудня 2007 року до вказаного кредитного договору, яким внесено зміни до порядку надання кредиту та у застереження щодо валюти платежів без їх згоди, унаслідок чого збільшився обсяг відповідальності поручителів.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просили суд визнати договори поруки від 10 грудня 2007 року припиненими.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 06 червня 2016 року позов ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про стягнення кредитної заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про визнання кредитного договору недійсним; зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання договору поруки припиненим; зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ «ОТП Банк» треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про визнання договору поруки припиненим об`єднано в одне провадження.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк» та зустрічних позовів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звертаючись до суду позов ПАТ «ОТП Банк» не надав доказів на підтвердження позовних вимог та/або спростування доводів зустрічних позовів, а саме: не надано роздруківку заборгованості ОСОБА_1 ; виписку по рахунку ОСОБА_1 . Крім того, ухвала суду від 14 червня 2016 року про витребування необхідних документів ПАТ «ОТП Банк» не виконало, чим вимоги суду проігноровані, натомість, ПАТ «ОТП Банк» надало до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Оскільки позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, на вимогу суду ПАТ «ОТП Банк» у справі не надало доказів на підтвердження та/або спростування позовних вимог, а тому у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2017 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилено. Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 рокузалишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що при укладенні кредитного договору та договорів для його забезпечення сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, в установленій законом письмовій формі дійшли згоди з усіх істотних умов договору та визначили валюту зобов`язання, а саме: швейцарські франки, що не суперечить вимогам статей 192, 533, 627, 1054, 1055 ЦК України, статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинній на час укладення договору). ОСОБА_1 був ознайомлений та погодився з усіма умовами кредитного договору шляхом підписання основного та додаткових договорів, відтак взяв на себе усі валютні ризики, які виникають через конвертацію валюти, зобов`язання щодо визначення іншої валюти кредитування - доларів США чи євро та застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті обмінного курсу ЗАТ «ОТП Банк», факту вчинення оспорюваного правочину під впливом обману суду не довів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення у частині відмови в задоволенні його зустрічного позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 545/1571/16-ц з Полтавського районного суду Полтавської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Осіяну О. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що умови договорів суперечать принципу добросовісності, спрямовані на здійснення ПАТ «ОТП Банк» нечесної підприємницької діяльності, введення його в оману стосовно реальної ціни споживчого кредиту та валюти зобов`язання, видачу кредиту в іншій валюті, ніж це передбачено умовами договору, застосування ануітетної схеми погашення кредиту, спотворення інформації, що в результаті призвело до укладення ним, як споживачем, кредитного договору на невигідних для нього та, водночас, найбільш прибуткових для ПАТ «ОТП Банк» умовах. Зазначав, що співробітники ПАТ «ОТП Банк» навмисно під час вирішення ним питання щодо отримання кредиту в ПАТ «ОТП Банк» ввели його в оману, оскільки повідомили, що обслуговування кредиту у швейцарських франках буде коштувати дешевше, також кошти у швейцарських франках будуть видані відразу після підписання договору. Проте такої суми в банку не виявилося, відповідно її необхідно було конвертувати у долари США.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому у силу частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 грудня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким останньому надано кредит у розмірі 48 тис. швейцарських франків строком до 10 грудня 2037 року.

У той же день між сторонами укладено додатковий договір № 1 до вказаного кредитного договору, яким внесено зміни до порядку надання кредиту та у застереження стосовно валюти платежів. За умовами укладеного між сторонами договору, видача кредиту здійснюється згідно з кредитною заявкою позичальника у безготівковій формі шляхом перерахування всієї суми кредиту чи траншу, зменшену на утриману комісію банку у розмірі, визначеному тарифами, на поточний рахунок. Для подальшого отримання кредиту готівкою, а також у випадку перерахування кредиту на поточний рахунок продавця, позичальник зобов`язався конвертувати отриману суму кредиту в швейцарських франках в іншу валюту першої групи класифікатора (долари США чи євро) або продати отриману суму кредиту в швейцарських франках за національну валюту (українська гривня) на Міжбанківському валютному ринку України. Позичальник вважається таким, що отримав кредит, після зарахування банком кредитних коштів на поточний рахунок позичальника (пункт 1.7.2.2. у редакції додаткового договору).

10 грудня 2007 року ОСОБА_1 подана кредитна заявка на перерахування кредиту у розмірі 48 тис. швейцарських франків на його поточний рахунок, що був відкритий у ЗАТ «ОТП Банк».

Відповідно до пункту 3 частини 1 кредитного договору сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка включає в себе фіксований відсоток у розмірі 4,49% річних + FIDR-процентну ставку по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщено у ЗАТ «ОТП Банк» на строк до 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. Інформація щодо розміру розміщується на сайті ЗАТ «ОТП Банк» та в приміщенні банку.

12 жовтня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору, яким було встановлено, що на період з 12 жовтня 2009 року по 10 березня 2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка у розмірі 5,50% річних, з 10 березня 2010 року - плаваюча процентна ставка у розмірі фіксованого відсотка - 4,76% річних + FIDR.

31 серпня 2010 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір № 4 до кредитного договору, яким сторони домовилися внести зміни та доповнення до кредитного договору, встановивши використання фіксованої процентної ставки для розрахунку процентів за користування кредитом, а саме: на період з 10 вересня 2010 року по 10 грудня 2010 року у розмірі 5,50% річних; на період з 10 грудня 2010 року до 10 червня 2011 року у розмірі 9,39%; на період з 10 червня 2011 року до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором та плаваючої процентної ставки у розмірі 4,89% річних + FIDR.

Для забезпечення виконання умов за вказаним кредитним договором між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено окремі договір поруки від 10 грудня 2007 року, за якими ОСОБА_2 , ОСОБА_3 кожен окремо зобов`язалися солідарно із позичальником відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором.

Додатковими договорами до договорів поруки від 12 жовтня 2009 року та 31 серпня 2010 року №№ 1, 3, 4 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кожен окремо зобов`язалися солідарно із позичальником відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором з усіма існуючими та майбутніми змінами, доповненням та додатками без укладання будь-яких додаткових договорів.

10 грудня 2007 року для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

У той же день для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Нормою статті 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.

Так, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (частина перша статті 230 ЦК України).

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Статтею 18 Закону Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання умов договорів недійсними, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» (частина друга статті 18 цього Закону) - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, якщо: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Крім того, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (частина п?ята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Частиною шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина перша статті 19 Закону).

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України 2004 року передбачено обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо указаних правовідносин, оскільки наявність умислу, нечесної підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, як й сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Разом з тим, таких обставин у цій справі ОСОБА_1 не доведено, а судом не встановлено, тому доводи касаційної скарги в цій частині суд вважає безпідставними та не приймає їх до уваги.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Отже, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними положень кредитного договору та договору іпотеки, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 був ознайомлений з умовами кредитного договору та договору іпотеки, всіма істотними обставинами та наслідками невиконання зобов`язань за договорами, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір та договір іпотеки укладені сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, й з якою погоджується суд касаційної інстанції, тому не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович