Номер провадження: 22-ц/813/2248/19
Номер справи місцевого суду: 521/4510/18
Головуючий у першій інстанції Коблова О. Д.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочину частково недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочину частково недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочину частково недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя - задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу від 28 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в частині купівлі-продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , яку складали нежитлові приміщення, зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6, 5.5 площею 24,9 кв.м., частково недійсним в силу його фіктивності.

Визнано недійсним договір дарування від 26 червня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яку складали нежитлові приміщення, зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6, 5.5 площею 24,9 кв.м.,в силу його фіктивності.

Визнано 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та розподілено в рівних частках по 1/6 частці.

Визнано право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ІНН НОМЕР_1 , як частку у спільному сумісному майні подружжя.

Визнано право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , як частку у спільному сумісному майні подружжя.

Визнано автомобіль марки Міцубісі Кольт, д/н НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , встановивши ідеальні частки кожного з подружжя у спільному майні - по Ѕ частині та залишивши його у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Розділено інше спільне сумісне майно колишнього подружжя наступним чином:

Виділено ОСОБА_1 : телевізор плазмовий «Самсунг», вартістю 5000 гривень; кухню італійську, вартістю 50000 гривень; плиту тефлонову газову, вартістю 3500 гривень; витяжку кухонну, вартістю 1000 гривень; двері броньовані «Томет», вартістю 20000 гривень; двері міжкімнатні покриті корабельним лаком, вартістю 20000 гривень.

Виділено ОСОБА_3 : холодильник з баром Самсунг, вартістю 20000 гривень; телевізор рідкокристалічний «Самсунг», вартістю 5000 гривень; мікрохвильову піч Самсунг, вартістю 5000 гривень; пральну машину «LG» вартістю 5000 гривень; плиту газову дзеркальну, вартістю 3000 гривень; куток кухонний з столом, вартістю 3000 гривень; холодильник «Самсунг «Ноуфрост», вартістю 5000 гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2018 року та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочину частково недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11.12.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2018 року, а ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12.12.2018 року призначено розгляд вищевказаної цивільної справи у приміщенні апеляційного суду Одеської області.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Кравець Ю.І., Комлева О.С., що є підставою для прийняття справи до провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.01.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання правочину частково недійсним та поділ спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2018 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 24.04.2007 р. позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_1 була набута квартира АДРЕСА_2 . Вищевказана квартира була набута за кредитні кошти і з моменту придбання була передана в іпотеку ТОВ «Укрпромбанк».

27.03.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали попередній договір відповідно до умов якого ОСОБА_4 купує житлову частину квартири АДРЕСА_1 площею 22,9 кв.м. з підсобними приміщеннями площею 25,1 кв.м., а підсобні приміщення площею 24,9 кв.м., зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6., 5.5, які фактично є офісом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зобов`язується переоформити на ОСОБА_3 шляхом укладення договору відчуження не пізніше 27.06.2013 року.

28 березня 2013 року укладений і зареєстрований договір купівлі-продажу відповідно до якого ОСОБА_3 продає, а ОСОБА_4 купує квартиру АДРЕСА_1 .

26 червня 2013 р. було укладено договір дарування, яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 1/3 квартири АДРЕСА_1 , площею 24,9 кв.м., що складається з приміщень, зазначених в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6., 5.5.

Задовольняючи в цій частині позовні вимоги, районний суд виходив з того, що договір купівлі-продажу в частині 1/3 частки квартири та договір дарування від 26.06.2013 року укладався без наміру передачі спірного майна, як ОСОБА_4 , яка в зазначеній квартирі ніколи не проживала, так і ОСОБА_1 В цих приміщеннях завжди знаходився ОСОБА_3 та всі витрати з утримання здійснювалися подружжям.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке.

Матеріалами справи встановлено, що 27.03.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений попередній договір (а.с. 18).

Відповідно до п.6 вищевказаного попереднього договору, ОСОБА_4 купує житлову частину квартири АДРЕСА_1 площею 22,9 кв.м. з підсобними приміщеннями площею 25,1 кв.м., а підсобні приміщення площею 24,9 кв.м., зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6., 5.5, ОСОБА_4 зобов`язується переоформити на ОСОБА_3 шляхом відчуження не пізніше 27.06.2013 року.

Згідно п. 7 попереднього договору, у випадку порушення зазначеного зобов`язання ОСОБА_4 повинна сплатити ОСОБА_3 грошову суму в еквіваленті 25000 доларів США.

Для відчуження вказаного підсобного приміщення ОСОБА_3 зобов`язується за власний рахунок здійснити для цього всі необхідні дії, в тому закрити дверний отвір в стіні, відключити систему опалення, водопостачання, електропостачання в підсобних приміщеннях.

28.03.2013 року, тобто на наступний день, між зазначеними сторонами - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений і зареєстрований договір купівлі-продажу, відповідно до п.1 якого ОСОБА_3 продає, а ОСОБА_4 купує всю квартиру АДРЕСА_1 та яка складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною площею 22,9 кв.м. та підсобних приміщень. Загальна площа квартири складає 72,9 кв.м. (а.с. 19).

При цьому, у зазначеному договорі купівлі - продажу, відсутній будь - який пункт щодо зобов`язання ОСОБА_4 передати у власність шляхом договору купівлі - продажу ОСОБА_3 підсобні приміщення цієї квартири площею 24,9 кв.м., зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6, 5.5., які були передбачені в попередньому договорі від 27.03.2013 року.

Матеріалами справи також встановлено, що 26.06.2013 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с. 57).

При цьому, сам позивач ОСОБА_3 був присутнім у нотаріуса, під час укладання вказаного договору дарування, про що ОСОБА_4 було зазначено в суді апеляційної інстанції та сторонами не спростовано.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3 стверджував, що договір купівлі-продажу від 28.03.2013 року укладений між ним та ОСОБА_4 в частині 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , яку складали нежитлові приміщення, зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6, 5.5 площею 24,9 кв.м., є частково недійсним в силу його фіктивності, а договір дарування від 26.06.2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є повністю фіктивним та недійсним, з огляду на те, що він разом із ОСОБА_1 не мали наміру їх відчужувати третім особам і користувалися ними як спільним сумісним майном.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, згідно ст. 635 Цивільного кодексу України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до ч.1 ст. 626, ч.1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Підстави припинення зобов`язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України , зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. ч. 2 - 4 ст. 604 ЦК України, зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З урахуванням наведених норм права, оскільки основний договір між сторонами був укладений 28.03.2013 року, тому попередній договір від 27.03.2013 року втратив свою чинність.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до частини п`ятої ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Відповідно до п.3 ст.215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена тільки особами, визначеними у ЦК України, і інших законодавчих актах, що встановлюють оспорюваність правочинів, а саме однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що жодних заяв, питань щодо недійсності договору дарування, укладеного в 2013 році у ОСОБА_3 не виникало, оскільки як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось сторонами, весь час з моменту укладення договору дарування, позивач користувався спірною часткою квартири по АДРЕСА_3 і наразі продовжує нею користуватися, про що він особисто зазначив у своєму відзиві на апеляційну скаргу, а питання щодо фіктивності договору дарування від 26.06.2013 року у ОСОБА_3 виникло тільки в 2018 році, під час виникнення спору щодо розподілу подружнього майна.

З огляду на вищевикладене, договір дарування від 26.06.2013 року був укладений із дотриманням чинного на той час законодавства України із дотриманням передбачених процедур та підстав для визнання його недійсним, у суду першої інстанції не було.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися із висновком районного суду і щодо розподілу рухомого майна колишнього подружжя, з огляду на таке.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК України).

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Таким чином до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, у своїй позовній заяві ОСОБА_3 зазначає, що з 10.07.1999 року по 11.04.2015 року він знаходився у шлюбі із ОСОБА_3 .

За час знаходження у шлюбі набуто майно: автомобіль марки Міцубісі Кольт, д/н НОМЕР_2 придбаний у 2007 році; холодильник з баром Самсунг, мікрохвильова піч Самсунг, пральна машина «LG», кухня італійська, плита газова дзеркальна, плита тефлонова газова, витяжка кухонна, куток кухонний з столом, телевізор плазмовий «Самсунг», телевізор жидкокристалічний «Самсунг», холодильник «Самсунг «Ноуфрост». Крім того, позивачем безпосередньо та за спільні кошти були здійснені ремонтні роботи у квартирі АДРЕСА_4 в якій проживали ОСОБА_5 ) а саме: замінено вікно у двір, вартістю 8 000 гривень, двері броньовані «Томет», вартістю 40 000 гривень, двері міжкімнатні покриті корабельним лаком вартістю 90 000 гривень.

Згідно ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Частина 1 ст. 190 ЦК України встановлює, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Аналізуючи наведені вище норми, можна дійти висновку, що спільне майно подружжя може бути фактично поділено (конкретне майно передано у власність кожному із членів подружжя) у тому випадку, якщо воно наявне в натурі, тобто має ознаки конкретно визначених речей.

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Разом з тим, будь-яких належних доказів, як щодо придбання цього майна та його наявності у сторін чи третіх осіб, ОСОБА_3 до суду не надав.

У суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 пояснив, що в квартирі, де на його думку має знаходитись перелічене майно, він не був з 2013 року, жодних доказів придбання зазначеного майна у нього не збереглося.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість поділу майна подружжя, оскільки такий висновок зроблений без будь-якого документального підтвердження наявності цього майна та придбання його під час шлюбу.

Разом із тим, обґрунтованим є висновок районного суду щодо визнання автомобіля марки «Міцубісі Кольт», д/н НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Як встановлено матеріалами справи, та не заперечується сторонами у період шлюбу, а саме у 2007 році ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбали автомобіль марки «Міцубісі Кольт», д/н НОМЕР_2 .

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, оскільки автомобіль був набутий у власність в період шлюбу, суд, виходячи із положень ст. 60 СК України, дійшов правильного висновку про те, що вона є спільною сумісною власністю сторін та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Доводи у апеляційній скарзі ОСОБА_3 про те, що автомобіль був придбаний за кредитні кошти, які вона особисто сплачувала, є неспроможними, оскільки, відповідно довідки з банку, кредит був погашений подружжям під час шлюбу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми права, невірно встановив фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_3 , тому рішення суду першої інстанції слід частково скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в частині визнання договорів недійсними в силу їх фіктивності, та розподілу рухомого майна подружжя.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2018 року в частині:

-визнання договору купівлі-продажу від 28 березня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в частині купівлі-продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , яку складали нежитлові приміщення, зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6, 5.5 площею 24,9 кв.м., частково недійсним в силу його фіктивності;

-визнання недійсним договору дарування від 26 червня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яку складали нежитлові приміщення, зазначені в технічному паспорті під літ. 11.8, 7.6, 5.5 площею 24,9 кв.м.,в силу його фіктивності;

-визнання 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та розподілити в рівних частках по 1/6 частці;

-визнання права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , ІНН НОМЕР_1 , як частку у спільному сумісному майні подружжя;

-визнання права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , як частку у спільному сумісному майні подружжя;

-та в частині розподілу спільного сумісного майна колишнього подружжя - скасувати, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені цих позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09.09.2019 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда