Постанова

Іменем України

24 липня 2019 року

м. Київ

справа № 760/4771/15-ц

провадження № 61-17684св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва

від 09 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів:

Гаращенка Д. Р., Ратнікової В. М., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») звернулось із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до кредитного договору № 68/П/78/2008-840 від 03 квітня 2008 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра»

(далі - ВАТ КБ «Надра»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), та ОСОБА_1 , останньому надано кредит у сумі 88 236 доларів США зі сплатою 13,89% річних.

Відповідно до додаткової угоди № 2 від 01 березня 2013 року процентну ставку за користування кредитними коштами було зменшено до 11,89% річних. В подальшому, кредит був конвертований у національну валюту.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 03 квітня 2008 року, відповідно до умов якого остання зобов`язалася перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне і повне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором та її відповідальність із позичальником визначалась солідарною.

Позивач зазначав, що в порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язання із повернення кредитних коштів належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 15 вересня 2014 року його заборгованість складала 1 086 590,23 грн, з яких 681 895, 62 грн заборгованість за кредитом; 325 090, 42 грн заборгованість за процентами; 35 201, 24 грн пеня за прострочення сплати кредиту; 8 823, 69 грн штраф за порушення умов кредитного договору; 3 638, 04 грн реструктуризована пеня та 31 941,72 грн реструктуризований штраф.

За таких обставин позивач просив стягнути солідарно з відповідачів вказану заборгованість.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року, ухваленим у складі судді Коробенка С. В., позов ПАТ КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за процентами за кредитним договором у розмірі 72 834,81 грн та пеню у розмірі 5 101,78 грн за прострочення сплати процентів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 з моменту укладення додаткового договору від 19 листопада 2013 року продовжував неналежним чином виконувати зобов`язання за кредитним договором. В матеріалах справи відсутні докази направлення банком вимоги до позичальника про дострокове повернення кредиту, та отримання ним такої вимоги, тому дострокове стягнення кредиту неможливе, а стягненню з позичальника на користь ПАТ КБ «Надра» підлягає лише прострочена заборгованість зі сплати процентів, нарахована згідно з графіком погашення заборгованості від 19 листопада 2013 року, яка за період з 19 листопада 2013 року по 15 вересня 2014 року (в межах позовних вимог) становить 72 834,81 грн

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості із поручителя, суд першої інстанції виходив зі збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок укладення 19 листопада 2013 року, між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , додаткового договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору. Вирішуючи справу в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що, в силу частини першої статті 559 ЦК України, порука ОСОБА_2 є припиненою.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь

ПАТ КБ «Надра» заборгованість за договором № 68/П/78/2008-840

від 03 квітня 2008 року в сумі 1 086 590,23 грн, з яких 681 895,62 грн заборгованість за кредитом, 325 090,42 грн заборгованість за процентами, 35 201,24 грн пеня за прострочення сплати кредиту, 8 823,60 грн штраф за порушення умов кредитного договору, 3 638,04 грн реструктуризована пеня, 31 941,72 грн реструктуризований штраф.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд не погодився з його висновком про обов`язок банку надавати докази направлення досудової вимоги боржнику, оскільки умовами договору, на які посилався суд першої інстанції, встановлений порядок саме позасудового вирішення спору, проте кожна сторона відповідно до вимог діючого законодавства має право обирати стратегію свого захисту, і звернувшись до суду з позовом, позивач реалізував своє право на дострокове повернення кредиту.

Апеляційний суд зазначив, що саме по собі ненадання доказів надсилання досудової вимоги про погашення заборгованості, не може бути підставою для відмови у задоволенні законного та обґрунтованого позову, оскільки права банку порушені позичальником та поручителем, які є солідарними боржниками перед позивачем.

Крім того апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку вважаючи, що умовами додаткового договору

від 19 листопада 2013 року збільшується обсяг відповідальності позичальника порівняно з первісною редакцією кредитного договору.

Під час укладення кредитного договору позичальнику були надані кошти у доларах США.

У 2013 році додатковою угодою змінено валюту кредиту на гривню із урахуванням курсу 7,9930 грн за 1 долар США. Натомість на час ухвалення рішення вартість 1 долара США становила більше 25 грн. Початкова процентна ставка встановлена на рівні 13,89% річних, а при укладені додаткової угоди 19 листопада 2013 року процентна ставка була зменшена до 11% річних. Згідно з пунктом 2.2.9 додаткового договору

від 19 листопада 2013 року було припинено нарахування комісій.

Вказані обставини апеляційний суд вважав зменшенням обсягу відповідальності як позичальника, так і поручителя, тому дійшов висновку про відсутність підстав вважати поруку припиненою.

Короткий зміст вимог касаційної скарг

У січні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року і залишити в силі рішення Солом`янського районного суду

м. Києва від 25 квітня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи № 760/4771/15-ц із Солом`янського районного суду м. Києва та зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 760/4771/15-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована неврахуванням апеляційним судом того, що ПАТ КБ «Надра» не дотримано порядок дострокового стягнення заборгованості визначений договором.

ОСОБА_1 вважав, що за відсутності вимоги позивача про дострокове повернення коштів, направленої позичальнику та поручителю, строк повернення кредиту є таким, що не настав, тому кредитор не вправі звертатись до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості.

Заявник вказує, що ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором апеляційний суд не з`ясував належним чином розмір заборгованості, не перевірив коли здійснювалась остання оплата за кредитом, не перевірив розмір нарахованих пені та штрафів.

Також заявник зазначає про неправильне застосування апеляційним судом положень частини першої статті 559 ЦК України та помилковість висновку про відсутність збільшення обсягу відповідальності позичальника внаслідок укладення між позичальником та банком додаткової угоди 19 листопада 2013 року порівняно з первісною редакцією кредитного договору. Вважав, що внаслідок укладення додаткової угоди збільшилась процентна ставка без згоди поручителя, тому порука ОСОБА_2 є припиненою.

Крім того вказував на неврахування апеляційним судом того, що розрахунок заборгованості здійснений банком без урахування платежів внесених ним

17 лютого 2014 року, 14 травня 2014 року та 09 червня 2016 року.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У поданих в квітні 2017 року запереченнях на касаційну скаргу

представник ПАТ КБ «Надра» Бічуков А. С. посилався на те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у ній, є необґрунтованими, а оскаржене рішення апеляційного суду ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначив, що апеляційним судом до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 03 квітня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 68/П/78/2008-840 відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 88 236 доларів США на строк до 11 квітня 2037 року зі сплатою 13,89% річних за користування кредитними коштами.

У забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 03 квітня 2008 року, згідно з яким поручитель зобов`язалась солідарно з ОСОБА_1 відповідати перед кредитором.

05 серпня 2010 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 і поручителем ОСОБА_2 укладена додаткова угода № 3, відповідно до пункту 1.3 якої в якості забезпечення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій у вигляді плати за управлінням кредиту, неустойки (пені, штрафу), а також інших витрат щодо задоволення вимог кредитора, кредитор укладає з позичальником іпотечний договір за умовами якого позичальник передає кредитору в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Суди також встановили, що 01 березня 2013 року між ОСОБА_1 та

ПАТ КБ «Надра» укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору. В той же день між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладений додатковий договір до договору поруки.

Судами встановлено, що 19 листопада 2013 року між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору, згідно з яким сторонами було погоджено зміну валюти виконання зобов`язань за кредитом на національну грошову одиницю - гривню, при цьому зафіксовано, що:

- розмір зобов`язань позичальника з повернення кредиту станом на день підписання цього додаткового договору становить

681 895, 62 грн;

- розмір зобов`язань позичальника зі сплати процентів за користування кредитом складає 274 009,39 грн;

- на період з дня підписання додаткового договору і до дня повного виконання позичальником своїх зобов`язань (за умови їх належного виконання) плата за користування кредитом встановлюється на рівні 11% річних;

- в разі невиконання/неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань процентна ставка встановлюється на рівні 15% річних.

Крім того, сторонами погоджено новий графік погашення заборгованості, згідно з яким позичальник щомісяця має сплачувати рівні платежі по 8 426,09 грн, при цьому, в період з 19 листопада 2013 року по 12 серпня 2024 року, ці платежі складаються з поточних нарахованих процентів та частини заборгованості за процентами, нарахованими за минулий період в загальному розмірі 274 009,39 грн.

Із вказаної додаткової угоди суди встановили, що починаючи з 12 вересня 2024 року позичальник у складі щомісячних платежів по 8 426,09 грн зобов`язувався сплачувати частину кредиту аж до повного його погашення 03 квітня 2037 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Встановивши, що позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, надавши ОСОБА_1 грошові кошти в кредит, а відповідачі, в свою чергу, не виконують взяті на себе зобов`язання з їх повернення, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційний суд не погоджується із висновком апеляційного суду щодо наявності правових підстав для одночасного стягнення пені та штрафу, виходячи з наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові

від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Задовольняючи позов, апеляційний суд зазначені вимоги закону і правову позицію Верховного Суду України не врахував та дійшов помилкового висновку про одночасне стягнення з відповідачів на користь банку пені та штрафу, які нараховані банком за одне і те саме порушення.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про стягнення штрафу.

Крім того касаційний суд не погоджується із висновком апеляційного суду про наявність підстав для стягнення з відповідачів реструктуризованої пені у розмірі 3 638,04 грн та реструктуризованого штрафу у розмірі

31 941,72 грн, виходячи з наступного.

Зі змісту додаткового договору про внесення змін та доповнень № 1 до кредитного договору № 68/П/78/2008-840 від 03 квітня 2008 року апеляційний суд встановив домовленість сторін про те, що розмір зобов`язань позичальника станом на день підписання цього додаткового договору становить, - з повернення кредиту 681 895, 62 грн, та зі сплати процентів за користування кредитом 274 009,39 грн.

Будь-яких застережень про існування у відповідачів заборгованості за реструктуризованою пенею у розмірі 3 638,04 грн та реструктуризованим штрафом у розмірі 31 941,72 грн вказаний договір не містить.

Враховуючи викладене касаційний суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про стягнення реструктуризованої пені та реструктуризованого штрафу.

Разом із тим, апеляційний суд вірно встановив, що оскільки зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, тому з нього та поручителя ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка складається з боргу за кредитом, процентах та пені.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неврахування судами того, що в силу частини першої статті 559 ЦК України порука ОСОБА_2 є припиненою відхиляються касаційним судом, оскільки вказана обставина не впливає на обсяг відповідальності позичальника, ОСОБА_1 не надав документів на представництво в суді інтересів ОСОБА_2 , а поручитель, реалізуючи свої процесуальні права на власний розсуд, рішення апеляційного суду в касаційному порядку не оскаржувала.

Посилання заявника на відсутність у банка права звернення до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором без попереднього направлення позичальнику та поручителю вимог про дострокове повернення коштів є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої та третьої статті 3 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу).

Апеляційний суд правильно вважав, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування апеляційним судом сплачених заявником платежів відхиляються касаційним судом, оскільки у поданому банком розрахунку враховані платежі здійснені ОСОБА_1 за квитанціями від 17 лютого 2014 року у розмірі 8 426,09 грн та від 14 травня 2014 року у розмірі 3 000 грн (а.с. 63).

Щодо платежу внесеного позичальником за квитанцією від 09 червня

2016 року, то його здійснено поза межами періоду за який банком нарахована, а судом стягнута заборгованість за кредитним договором, у квитанції не зазначено за який період та на погашення яких складових боргу внесено платіж. В той же час позичальник не позбавлений права подати цю квитанцію на стадії виконання судового рішення уповноваженій особі та довести, що здійснений ним платіж є добровільним погашенням стягнутої судом суми боргу.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені апеляційним судом повно, але в частині стягнення штрафу, реструктуризованої пені та реструктуризованого штрафу допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в

позові - на позивача.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду апеляційної інстанцій в частині стягнення заборгованості у сумі 44 403,36 грн, з яких реструктуризована

пеня - 3 638,04 грн, реструктуризовний штраф - 31 941,72 грн та штраф за порушення умов договору - 8 823,60 грн, що становить 4,09%

від суми заборгованості за кредитним договором та відмову у цій частині у задоволенні позову ПАТ КБ «Надра», з останнього на користь

ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню судовий збір за подання касаційної скарги у сумі 179,34 грн, що становить 4,09% від сплаченого заявником судового збору за подання касаційної скарги.

Крім того, оскільки касаційним судом рішення апеляційного суду скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідачів реструктуризованих штрафу та пені, а також штрафу за порушення умов кредитного договору, внаслідок чого зменшено суму стягнутої заборгованості, судовий збір за подання позовної заяви підлягає відшкодуванню частково, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме зменшенню сум стягнутого апеляційним судом судового збору з кожного відповідача на 4,09%.

Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин розмір судового збору за подання апеляційної скарги, який підлягав стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра пропорційно задоволених вимог складає 1 927,50 грн, і з відрахуванням належного ОСОБА_1 судового збору за подання касаційної скарги пропорційно задоволення їх вимог, підлягає зменшенню до 1 748,16 грн (1 927,50 грн - 179,34 грн).

Щодо поновлення виконання рішення

Ухвалою суду касаційної інстанції від 21 лютого 2017 року було зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, процентами за його користування та пенею за прострочення виконання зобов`язань залишено без змін, касаційний суд поновлює його виконання в цій частині.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року в частині вирішення позовних вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» штрафу за порушення умов кредитного договору у розмірі 8 823,60 грн, реструктуризованої пені у розмірі 3 638,04 грн та реструктуризованого штрафу у розмірі 31 941,72 грн скасувати з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» та держави судового збору змінити, зменшивши суму судового збору, стягнутого на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», із

2 009,70 грн до 1 748,16 грн, стягнутого на користь держави з 1 827 грн

до 1 752,28 грн.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» та держави судового збору змінити, зменшивши суму судового збору, стягнутого на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», із 2 009,70 грн до 1 927,50 грн, стягнутого на користь держави, з 1 827 грн до 1 752,28 грн.

В іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада

2016 року залишити без змін.

Поновити виконання у нескасованій частині рішення Апеляційного суду

м. Києва від 09 листопада 2016 року в справі № 760/4771/15-ц.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович