ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/675/19 Справа № 199/2754/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук Ірина Леонідівна, про визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

21 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. З урахуванням збільшення розміру позовних вимог, позивач просив визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук Іриною Леонідівною 27 жовтня 2016 року, зареєстрований в реєстрі № 383; скасувати реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в поряду спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (а.с.1-4).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л., про визнання недійсним договору дарування, скасування реєстрації права власності та визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. 27 жовтня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі № 383; скасовано реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в поряду спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Вирішено питання судових витрат (а.с.140-141).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с.152-157).

В порядку ст. 360 ЦПК України, від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін (а.с.184-188).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , батько позивача та відповідача ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.8).

У передбачений законом шестимісячний строк позивач звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с.53).

В 2017 році позивач звернувся до Четвертої державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_4 (а.с.54), проте постановою державного нотаріуса йому відмовлено у вчинені нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок в цілому за адресою АДРЕСА_1 проведено за іншою особою ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І.Л. за реєстровим № 383 (а.с.12).

Крім позивача, спадкоємцем першої черги за законом є ОСОБА_3 , який спадщину фактично прийняв після смерті ОСОБА_2 шляхом реєстрації в одному житловому будинку на час смерті спадкодавця.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Так, як ОСОБА_4 помер до 01.01.2004 р. та спадщину після його смерті фактично прийняли його сини, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 то відповідно спадкування здійснюється за правилами ЦК УРСР 1963 року.

З будинкової книги вбачається, що ОСОБА_4 був господарем житлового будинку по АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, яка виділялася йому під будівництво та обслуговування житлового будинку.

Так, як за свого життя ОСОБА_4 не оформив право власності на житловий будинок та у позасудовому порядку відновити порушене право позивача, як спадкоємця першої черги не вважається можливим, суд вважав, що за ОСОБА_2 слід визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в поряду спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанцій виходив із того, що так як спірний будинок є спадковим майном, то він підлягає поділу між спадкоємцями, у рівних частках. За таких підстав, свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , виданого на ОСОБА_3 є недійсним. Договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук Іриною Леонідівною 27 жовтня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі № 383 не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки дарувальник та обдарований є близькими родичами, були обізнані, що будинок є спадковим та належить спадкоємцям в рівних частках кожному. Оскільки спірний договір дарування підпадає під дію ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, то за правилами ст. 215 цього Кодексу є підстава для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в повному обсязі.

За змістом ст. 524 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час смерті батька ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому ст.529-535 ЦК УРСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Відповідно до ст. 86 ЦК УРСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно із положеннями Закону України «Про внесення змін до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, статтю 19 указаного закону доповнено частиною 3 такого змісту: «Для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об`єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, сільським головою) або відповідною архівною установою.

Для здійснення державної реєстрації прав власності зазначених об`єктів нерухомості документами, що посвідчують речові права на земельні ділянки під такими об`єктами, можуть також вважатися рішення відповідної сільської ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Державна реєстрація прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об`єкти, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, та на які раніше не здійснювалась державна реєстрація прав власності, для осіб, за якими закріплені особові рахунки у погосподарських книгах відповідних сільських рад, здійснюється на підставі поданої заяви та виписки із зазначених книг, наданої виконавчим органом сільських рад (у разі, якщо такий орган не створений сільським головою) або відповідною архівною установою, а також інших документів, визначених у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

З будинкової книги вбачається, що ОСОБА_4 був господарем житлового будинку по АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, яка виділялася йому під будівництво та обслуговування житлового будинку.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Питання набуття права власності на той час регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог вказаного законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Крім того, згідно зі ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

За приписами ст. 3 цього Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом.

При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, відповідно до ч. 4 якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Згідно з нормою ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_4 не набув права власності за життя, на домоволодіння АДРЕСА_1 , а тому позивач не має права на спадкування спірного майна.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, однак спадщину не прийняв.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_3 є недійсним.

Відповідачі не надали жодних доказів, на підставі яких документів ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння.

Виходячи з значеного, оскільки ОСОБА_3 неправомірно отримав право власності на спірний будинок, він не мав права розпоряджатися майном, зокрема передавати його в дар.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук Іриною Леонідівною 27 жовтня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі № 383 не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки дарувальник та обдарований є близькими родичами, були обізнані, що будинок є спадковим та належить спадкоємцям в рівних частках кожному.

Оскільки, спірний договір дарування є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: