Дата документу 11.09.2019 Справа № 318/411/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №318/411/19 Головуючий у 1 інстанції Васильченко В.В.
Провадження № 22-ц/807/2361/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника Шипілової Світлани Володимирівни на рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янсько-Дніпровської міської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області про визнання права власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кам`янсько-Дніпровської міської ради Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначав, що він зареєстрований та проживає в будинку АДРЕСА_1 з 10 жовтня 1979 року. Даний факт підтверджується довідкою виконавчого комітету Кам`янсько-Дніпровської міської ради від 23 листопада 2017року № 7428 та записом в погосподарській книзі.

Вказаний житловий будинок він придбав у 1981 році, уклавши договір з попереднім власником, як себе презентував ОСОБА_3 , у простій письмовій формі. На підтвердження цього факту у позивача мається оригінал розписки.

Продавець ОСОБА_3 , вказану нерухомість свого часу придбав у ОСОБА_4 , про що також мається доказ - договір, який укладено 02.08.1979 року у простій письмовій формі у присутності свідків та засвідчений печаткою дільничного комітету.

З договору, який був наданий ОСОБА_3 на підтвердження факту правомірності володіння ним нерухомістю випливає, що станом на момент виникнення договірних зобов`язань вказаний житловий будинок користувачі вважали «времянкою».

Позивач протягом більш ніж 40 років безперервно та відкрито володіє будинком та земельною ділянкою біля нього. Сплачує комунальні послуги, відноситься до житла, як до своєї власності, прибирає прибудинкову територію, обробляє земельну ділянку біля будинку. Всі сусіди, а також представники влади міста, ставляться до ОСОБА_1 як до власника будинку.

Вказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1 га, кадастровий номер :01:024:0108, яка належить на праві власності позивачу. Даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 136413442. Не ставлячи під сумнів правомірність набуття прав на будинок, орган місцевого самоврядування у 2018 році передав землю під будинком та біля нього у приватну власність ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 136477349 земельна ділянка, площею 0,05 га для індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:024:0106, яка знаходиться біля будинку також належить на праві власності позивачу. На сьогоднішній день позивач продовжує добросовісно та безперервно володіти та відкрито користуватися будинком та земельною ділянкою, доглядає за майном та утримує його. Тобто, він протягом більш ніж 40 років безперервно та відкрито володіє нерухомістю, сплачує комунальні послуги, відноситься до житла, як до своєї власності. Ці обставини, на його думку, є підставою для визнання за ним права власності на це майно в порядку набувальної давності.

Посилаючись на вищевикладене, просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 травня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника Шипілової С.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним будинком більше 40 років, у зв`язку з чим набув право власності на вказане майно за набувальною давністю. Вважає, що суд першої інстанції допустився грубих порушень, неправильно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08.07.2019 року відкрито провадження по даній справі та ухвалою колегії суддів від 08.07.2019 року справу призначено до розгляду на 14:20 год. 11 вересня 2019 року.

Згідно ч.ч.2,4 ст.128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

03 вересня 2019 року адвокат Шипілова С.В. надіслала до апеляційного суду клопотання про призначення судового засідання в режимі відеоконференції проведення якої просила доручити Енергодарському міському суду Запорізької.

Ухвалою колегії суддів Запорізького апеляційного суду від 05.09.2019 року доручено Енергодарському міському суду Запорізької області позивача ОСОБА_1 та його адвоката Шипілової С.В., яке відбудеться 11 вересня 2019 року о 14 годині 20 хвилин, в приміщенні Полтавського апеляційного суду, зал судових засідань №3.

Проте, 11.09.2019 року адвокат Шипілова С.В. надіслав до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в Енергодарському міському суді Запорізької області. На підтвердження цього надала судову повістку про виклик її до суду на 11 вересня 2019 року на 15-00 год.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судове засідання в режимі відео конференції на 11.09.2019 року на 14 год. 20 хв. було призначено за клопотанням адвоката Шипілової С.В., проте з наданої судової повістки про виклик Шипілової С.В. до Енергодарського міського суду Запорізької області вбачається, що судове засідання в районному судді призначено на 11 вересня 2019 року на 15-00 год., а в Запорізькому апеляційному суді призначено на 11 вересня 2019 року на 14-20 год.

Зазначене свідчить про те, що адвокат Шипілова С.В. зловживає своїми процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на обізнаність заявника про час та дату слухання справи, призначення судового засідання в режимі відеоконференції, за клопотання адвоката Шипілової С.В., для досягнення максимальної зручності учасникам процесу з`явитися на слухання справи, колегія суддів вважає, що позивач та його адвокат Шипілова С.В. не з`явились у судове засідання без поважних причин, та в їх діях вбачається зловживання процесуальними правами.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що адвокат Шипілова С.В. просила провести судове засідання 11.09.2019 року в режимі відеоконференції, проте Енергодарським міським судом Запорізької області складено довідку про те, що жоден з учасників для участі в судовому засіданні призначеному на 11.09.2019 року в режимі відеоконференції не з`явився.

Відтак, враховуючи, що скаржник завчасно належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, з метою недопущення порушення встановлених цивільно-процесуальним законодавством України строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції підстав для задоволення клопотання та повторного відкладення розгляду справи колегія суддів не вбачає та вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та його представника.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для визнання за ним права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю відсутні.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно договору від 02.08.1979 року, складеного у простій письмовій формі ОСОБА_4 продала свою времянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 і ОСОБА_5 за суму 3000 крб.

Відповідно до складеного в простій письмовій формі договору від 05.09.1981 року, ОСОБА_3 продав свою времянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 за 5000 крб.

Згідно повідомвлення №14125 від 21.12.2017 року ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 , правовстановлюючих документів не міститься.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 є його користувачем.

Рішенням 17-ї сесії 8-го скликання Кам`янсько-Дніпровської міської ради №26 від 22.08.2018 року ОСОБА_1 передано у власність земельні ділянки загальною площею 0,15 га.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності земельні ділянки площею: 0,05 га для індивідуального садівництва, кадастровий номер :01:024:0106 і 0,1 га, кадастровий номер :01:024:0108 належить на праві власності позивачу.

Рішенням виконкому Кам`янсько-Дніпровської міської ради № 60 від 20.02.2019 року житловому будинку по АДРЕСА_1 присвоєну поштову адресу /а.с.23/.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги про визнання права власності на цей будинок за набувальною давністю посилаючись на положення ст.344 ЦК України, а також ті обставини, що він восени 1981 року за письмовим договором фактично купив його у ОСОБА_3 .

Проте, встановлено, що згідно довідки виконкому Кам`янсько-Дніпровської міської ради від 23.11.2017 року №7428 та запису домової книги, ОСОБА_1 зареєстрований за вищевказаною адресою з 10.10.1979 р.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що положення ст.344 ЦК України на правовідносини, що склались між сторонами не поширюються, оскільки позивач хоч і вважає себе власником чужого майна, з огляду на те, що вважає його придбаним на законних підставах за письмовою домашньою угодою від попереднього володільця, однак договір нотаріально не посвідчено.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 лише користується цим будинком, а тому підстави для визнання за ним права власності саме на підставі приписів ст.344 ЦК України відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що він понад 40 років безперервно проживає у цьому будинку, до уваги не приймаються та є безпідставними, оскільки такі дії позивача не свідчать про набуття ним права власності на вказаний будинок та не є підставою для набуття такого права.

За приписами ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Положеннями ч.1 ст.344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. При вирішенні спорів, пов`язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми ст.344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

На підставі ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи не пов`язаних із встановленням належності відповідача.

Крім того, суд першої інстанції вірно встановив, що позовні вимоги заявлені до Кам`янсько-Дніпровської ОТГ Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, яка не може бути відповідачем по даному спору, оскільки її права не зачіпаються рішенням суду, про що свідчить і заява її міського голови, в якій він просить справу розглядати без участі їх представника, заперечень і пояснень не має, а отже, між сторонами по справі взагалі відсутній спір з приводу нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що відповідачем повинен бути продавець будинку ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу приписів ч.2 ст.51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 11постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З урахуванням того, що судом першої інстанції було встановлено, що до участі у справі не було залучено в якості належного відповідача ОСОБА_3 , тобто позов пред`явлено не до належного відповідача, який має відповідати за позовом, клопотання про залучення належного відповідача, стороною позивача не заявлялись, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку ,що довідка про реєстрацію ОСОБА_1 , про те, що він проживає в буд. АДРЕСА_1 з жовтня 1979 року і по теперішній час, не може бути підставою для визнання за ним права власності за набувальною давністю на цей будинок, оскільки вона не містять інформації щодо того чи поніс позивач витрати на утримання житла, його ремонт та інше, про що він вказує у своїй позовній заяві.

Доводи апеляційної скарги щодо документальних витрат позивача, пов`язаних з утриманням будинку, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки як вбачається з матеріалів справи, такі витрати несла згідно договору на газопостачання і ОСОБА_6 , а посилання позивача щодо утримання ним нерухомого майна та сплату комунальних послуг у виді користування електроенергією не є підставою для застосування положення ст.344 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що спірний будинок був придбаний ним за договором купівлі-продажу не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять належних доказів укладення такого договору.

Договір купівлі-продажу будинку укладається у письмовій формі і підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Положеннями ст.227 ЦК УРСР, який діяв на час укладання угоди , визначено, що договір купівлі-продажу жилого приміщення повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст.47 цього ж Кодексу нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСРС недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції вірно встановив, що правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю відсутні.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника Шипілової Світлани Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 травня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді: