ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 641/7376/18

Провадження № 22-ц/818/3232/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач Комунальне підприємство «Харківводоканал»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Хом`як Руслана В`ячеславовича, який діє в інтересах Комунального підприємства «Харківводоканал», ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, ухвалене 15 квітня 2019 року о 12 годині 28 хвилин у складі судді Чайка І.В. (повний текст рішення складений 19 квітня 2019 року),

У С Т А Н О В И В:

09 жовтня 2018 року Комунальне підприємство «Харківводоканал» (надалі КП) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, в загальному розмірі 7 489 грн 97 коп.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, проте в супереч вимог закону оплату за надані позивачем послуги належним чином не здійснює. Внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 7489 грн 97 коп., що складається з заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.01.1999 по 30.06.2018 в розмірі 4651 грн 14 коп., за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.07.2013 по 30.06.2018 в розмірі 2081 грн 25 коп. Також відповідачу нараховано індекс інфляції за час прострочення в розмірі 601 грн 38 коп. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 156 грн 20 коп.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року позов КП задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.10.2015 по 30.06.2018 з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в загальному розмірі 4899 грн 34 коп. В частині задоволення позову КП про стягнення заборгованості за період 01.01.1999 по 01.10.2015 відмовлено. Стягнуто з відповідача судові витрати у розмірі 1762 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення є обґрунтованими тому, що відповідач встановленого законом обов`язку вносити плату за надані комунальні послуги належним чином не виконував. Проте позов підлягає задоволенню лише в межах трирічного строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , який діє в інтересах КП, просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позову, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги КП та стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01.01.1999 по 01.10.2015 у розмірі 2693 грн 94 коп. та за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.01.1999 по 30.09.2015 у розмірі 3515 грн 05 коп.

В обґрунтування представник КП посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд при визначенні розміру та періоду заборгованості помилково застосував строк позовної давності і не взяв до уваги того, що зазначений строк було перервано шляхом звернення КП до суду з заявою про видачу судових наказів, починаючи з серпня 2011 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги КП. Вважає апеляційну скаргу не обґрунтованою. Звертає увагу на те, що заява про видачу судового наказу перериває строк позовної давності з моменту її подання до суду, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості, що виникла до моменту звернення із заявою про видачу судового наказу задоволенню не підлягають. Після скасування судових наказів позивач мав право звернутися до суду з відповідним позовом. Проте таким правом він не скористався і більше ніж через 5 років після звернення з першою заявою про видачу судового наказу та більш ніж через 3 роки після звернення з другою заявою у жовтні 2016 року знову звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу. Черговий судовий наказ від 17.10.2016 про стягнення з відповідача заборгованості за період з 01.09.2011 по 31.08.2016 був скасований ухвалою суду від 23.11.2016. З відповідним позовом КП звернулося лише в жовтні 2018 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду змінити в частині визначення розміру трьох відсотків річних та індексу інфляції, зменшивши їх до фактично понесених витрат. Також просить розподілити судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду в зазначеній частині є незаконним та необґрунтованим. Суд задовольнивши лише частину позовних вимог не навів розрахунок суми інфляційних витрат позивача та 3 відсотків річних, фактично вийшов за межі пред`явленого позову та безпідставно не застосував до вимог про стягнення трьох відсотків річних та індексу інфляції строків позовної давності.

ОСОБА_3 , діючи в інтересах КП, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує. Посилається на те, що між сторонами у справі склалися грошові зобов`язання. Тому за їх невиконання ОСОБА_1 відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України має сплатити інфляційні втрати та 3 відсотки річних.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг та відзивів на них, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга КП і ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судом і підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, ОСОБА_1 є абонентом КП і користується послугами з централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: квартира АДРЕСА_2 на підставі тарифів, встановлених Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики і комунальних послуг у відповідності до ч.2 ст.20 Закону України «Про житлового-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875, ст.22 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», п.20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Договір про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення між КП та відповідачем не укладався, але житлово-комунальні послуги відповідачу надавались, тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини.

Докази щодо звернення відповідача в установленому законодавством порядку з претензіями щодо надання неякісних житлово-комунальних послуг у матеріалах справи відсутні.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України № 1875-ІV від 24.06.2004 "Про житлово-комунальні послуги" (надалі Закон № 1875-ІV), що діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону № 1875-ІV передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

За визначенням, наданим у пункті першому статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Статтею 526 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач користувалися усіма наданими йому КП послугами, проте не оплачував їх у повному обсязі. У зв`язку з цим у нього утворилася заборгованість по сплаті послуг за водопостачання за період з 01.01.1999 по 30.06.2018 в розмірі 4651 грн 14 коп.; за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01.07.2013 по 30.06.2018 в розмірі 2081 грн 25 коп., що підтверджується даними зведеної картки абонента (а.с. 6-15). Також у відповідності до ст. 625 ЦК України відповідачу нараховані 601 грн 38 коп. індексу інфляції за час прострочення та 3 відсотки річних від простроченої суми в розмірі 156 грн 20 коп. (а.с. 16-17).

За заявою відповідача суд застосував до спірних правовідносин строк позовної давності і стягнув заборгованість за надані послуги у період з 01.10.2015 по 30.06.2018, тобто за три роки до звернення з дійсним позовом.

При цьому під час судового розгляду було встановлено, що позивач тричі звертався до суду із заявами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги. Так, судовим наказом № 2н-2120/2011 Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05.08.2011 з ОСОБА_1 на користь КП «Виробничо-технологічне підприємство « Вода» стягнута заборгованість за послуги водопостачання за період з 01.10.2006 по 30.06.2011 в розмірі 1114 грн 98 коп. (а.с. 68). Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.11.2011 вищевказаний судовий наказ був скасований (а.с. 69). Судовим наказом № 2н-2828/2011 Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.09.2011 з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства каналізаційного господарства «Харківкомуночиствод» стягнута заборгованість за послуги водовідведення за період з 01.02.2009 по 01.09.2011 з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 356 грн 85 коп. і судові витрати (а.с. 70). Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.11.2011 вищевказаний судовий наказ був скасований (а.с. 71).

Судовим наказом № 641/8419/13-ц Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.08.2013 з ОСОБА_1 на користь КП стягнута заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.01.1999 по 30.06.2013 року в розмірі 2077,01 грн. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 31.10.2013 року вищевказаний судовий наказ скасовано (а.с. 43 44).

Судовим наказом № 641/7850/16-ц Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.10.2016 з ОСОБА_1 на користь КП стягнута заборгованість за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми в розмірі 5312 грн 65 коп. та судовий збір. За який період стягнута вказана заборгованість з судового наказу не вбачається. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.11.2016 вищевказаний судовий наказ скасований (а.с. 45 46).

Суд не врахував посилання позивача на переривання строку позовної давності, що відбулося у зв`язку зі зверненням КП до суду з вищезазначеними заявами про видачу судового наказу тому, що судові накази в подальшому були скасовані і позивач після їх скасування жодного разу не скористався своїм правом звернення до відповідача з відповідним позовом.

Судова колегія повністю погодитися з таким висновком суду не може та вважає, що доводи апеляційної скарги КП в частині неправильного застосування строку позовної давності та необхідності стягнення суми заборгованості в іншому розмірі частково заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Із матеріалів справи вбачається, що 17 жовтня 2016 року за заявою КП виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення в розмірі 5312 грн 65 коп., який у подальшому скасовано ухвалою Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23 листопада 2016 року за заявою ОСОБА_1 . При цьому КП було роз`яснено право звернутися до суду у позовному порядку.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України 2004 року є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів.

Враховуючи те, що судовий захист прав позивача про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості, відповідно до вимог ЦПК України 2004 року, міг бути реалізований як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом II ЦПК України 2004 року, перериває перебіг строку позовної давності.

Відповідна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-214 цс 14.

З позовом про стягнення заборгованості КП звернулося 09 жовтня 2018 року (а.с. 1-2). Тобто з урахуванням заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності (а.с. 67) заборгованість за надані послуги з відповідача належить стягнути за період з 09.10.2015 по 09.10.2018. В межах зазначеного трирічного строку КП 17.10.2016 звернулося до суду із заявою про видачу судового наказу, перервавши перебіг строку позовної давності.

З урахуванням викладеної вище позиції Верховного Суду України заборгованість з ОСОБА_1 на користь КП підлягає стягненню з 17.10.2013 в межах трирічного строку позовної давності з часу звернення до суду із заявою про видачу судового наказу.

При цьому, колегія суддів не враховує звернення КП до суду із заявами про видачу судового наказу у 2011 та 2013 роках, оскільки судовий наказ у справі № 641/8419/13-ц виданий 19 серпня 2013 року, тобто поза межами трирічного строку, що починається 17 жовтня 2013 року.

Суд першої інстанції при визначенні розміру нарахувань та періоду виходив з відомостей, зазначених у зведеній картці абонента та розрахунку (а.с.6-15), з урахуванням 3% річних та інфляційних витрат (а.с. 16-17). Проте перевіривши правильність суми нарахування і період, необґрунтовано прийняв рішення про стягнення з відповідача заборгованості за період з 01.10.2015 по 30.06.2018 у розмірі 4 899 грн 34 коп.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга КП підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню зі збільшенням періоду і зменшенням суми стягнення. З ОСОБА_1 на користь КП підлягає стягненню заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 17.10.2013 по 30.06.2018 у розмірі 4 850 грн 88 коп., з яких 2 813 грн 1 коп. заборгованості за надані послуги з водопостачання, 2 037 грн 87 коп. заборгованості за надані послуги з водовідведення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невірний розрахунок позивачем трьох відсотків річних та інфляційних втрат за значно завищеною сумою заборгованості, оскільки згідно наданого КП розрахунку зазначені показники розраховані за період з липня 2015 року по червень 2018 року включно, тобто в межах строків позовної давності (а.с. 16-17). Три відсотки річних та інфляційні втрати розраховані за заборгованістю, що склалася виключно за зазначений у розрахунку період. Тому суд першої інстанції правомірно стягнув з ОСОБА_1 на користь КП три відсотки річних за період з липня 2015 року по червень 2018 року у розмірі 156 грн 20 коп. та інфляційні втрати за цей же період у розмірі 601 грн. 38 коп.

При цьому відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки КП не надало розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат за інші періоди існування заборгованості, колегія суддів обмежує стягнення зазначених сум позовними вимогами підприємства.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про невірно визначений розмір судового збору, що стягнутий з відповідача на користь КП рішенням суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов КП до ОСОБА_1 є обґрунтованим лише частково, при подачі позовної заяви було сплачено 1 762 грн в цілому (а.с. 19), стягнутий рішенням суду з ОСОБА_1 на користь КП судовий збір за подачу позовної заяви належить зменшити з 1 762 грн до 1 319 грн 39 коп.

Також враховуючи часткову обґрунтованість апеляційної скарги КП, з ОСОБА_1 на користь позивача належить стягнути 723 грн 39 коп. судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги пропорційно задоволеній частині вимог апеляційної скарги.

Сплачений відповідачем при подачі апеляційної скарги розмір судового збору відшкодуванню з боку відповідача не підлягає, оскільки в частині оскарження суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат апеляційна скарга задоволенню не підлягає. А за подачу апеляційної скарги на рішення суду в частині судових витрат судовий збір не сплачується.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Хом`як Руслана В`ячеславовича, який діє в інтересах Комунального підприємства «Харківводоканал», задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2019 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 17 жовтня 2013 року по 30 червня 2018 року в розмірі 4 850 (чотири тисячі вісімсот п`ятдесят) гривень 88 (вісімдесят вісім) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» за період з 1 липня 2015 року по 30 червня 2018 року три відсотки річних у розмірі 156 (сто п`ятдесят шість) гривень 20 (двадцять) копійок та інфляційні втрати у розмірі 601 (шістсот одна) гривня 38 (тридцять вісім) копійок.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Зменшити розмір судового збору, стягнутий з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» за подачу позовної заяви, з 1 762 гривень до до 1 319 (однієї тисячі трьохсот дев`ятнадцати) гривень 39 (тридцяти дев`яти) копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» 723 (сімот двадцять три) гривні 39 (тридцять дев`ять) копійок судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку у випадках, встановлених частиною третьою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний