П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 357/3416/16-ц

провадження № 61-15795св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В.М. (суддя-доповідач),

суддів: Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Грушицького А.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне орендне сільськогосподарське підприємство «Сидори»,

третя особа - державний реєстратор реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області Бурімська Наталія Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2016 року в складі судді Голуб А. В. та рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2016 року в складі судді Голуб А. В. та ухвали Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року в складі колегії суддів: Лівінського С.В., Волохова Л. А., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст вимог

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між нею та Приватним орендним сільськогосподарським підприємством «Сидори» (далі - ПОСП «Сидори») від 05 серпня 2013 року, який зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Бурімською Н. І. від 22 січня 2015 року за номером 18841045; зобов`язати відповідача повернути власнику земельну ділянку площею 2,8499 га (кадастровий номер :04:011:0032), яка розташована на території Сидорівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, а також скасувати рішення вказаного державного реєстратора про державну реєстрацію від 22 січня 2015 року №18841045 спірного договору оренди землі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що згідно з пунктом 10 договору оренди землі розмір орендної плати переглядається один раз на 2 роки за взаємною згодою сторін, що суперечить вимогам Податкового кодексу України, згідно яких розмір орендної плати на земельні ділянки встановлюється в договорі оренди, а річна сума платежу не може бути меншою 3 % нормативної грошової оцінки, тобто, розмір орендної плати повинен переглядатися щорічно. Позивачка вказувала на те, що під час укладення договору оренди землі були допущені порушення вимог статті 15 Закону України «Про оренду землі» щодо істотних умов договору оренди, а саме щодо розміру орендної плати та її щорічної індексації. Крім вказаного, позивачкою отримано орендну плату вдвічі меншу, ніж передбачено законом, а відповідно державою отримано вдвічі менше податків.

Короткий зміст ухвал судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 22 липня 2016 року, яка залишена без зміни ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, провадження у справі за в частині позовних вимог щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію спірного договору оренди закрито.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію спірного договору оренди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що справа у вказаній частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 22 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено, що під час укладення спірного договору були порушені її права і підстави для визнання договору оренди недійсним відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційних скаргах, поданих 23 вересня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи касаційної скарги

Підстави касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій представник ОСОБА_1 . обґрунтовував тим, що перегляд розміру орендної плати є істотною умовою договору, а відсутність у договорі хоча б однієї істотної умови є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, заявник посилається на те, що у зв`язку з проведенням державної реєстрації договору лише у січні 2015 року, тобто майже через півтора роки після його укладення, строк дії договору збільшився, що не було обумовлено укладеним договором.

Крім того, зазначає, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 22 липня 2016 року, яка залишена без зміни ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, незаконно закрито провадження зазначивши, що це адміністративний спір, в частині позовних вимог щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію спірного договору оренди.

Доводи інших учасників справи

Заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Під час розгляду справи суди установили, що ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка площею 2,850 га, яка розташована на території Сидорівської сільської ради Білоцерківського району, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

5 серпня 2013 року між ОСОБА_1 та ПОСП «Сидори» було укладено договір оренди землі № 5, предметом якого є земельна ділянка сільськогосподарського призначення загальною площею 2,8499 га в межах Сидорівської сільської ради Білоцерківського району, кадастровий номер :04:011:0032, яку орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Цей договір оренди землі укладено на 10 років.

Вказаний договір зареєстровано реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області 22 січня 2015 року.

5 серпня 2013 року між сторонами договору було підписано Акт приймання-передачі орендованої земельної ділянки.

У пункті 6 договору оренди землі передбачено, що орендна плата нараховується та видається орендарем згідно чинного законодавства в розмірі не менше 3 % від грошової оцінки земельної ділянки у грошовій, натуральній та відробітковій формах за добровільним рішенням власника земельної ділянки, що становить 1 381,44 грн.

Згідно з пунктами 7-10 договору оренди обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням коефіцієнтів індексації вартості землі, без урахування індексів інфляції. Орендна плата видається до 31 грудня поточного року. Розмір орендної плати переглядається один раз на 2 роки за взаємною згодою сторін.

Також суди установили, що станом на 2013 рік нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 2,85 га становила 46 048 грн з урахуванням коефіцієнта індексації 3,2; 2014 рік - 46 048 гр. з урахуванням коефіцієнта індексації 1,0; 2015 рік - 100 999,55 грн з урахуванням коефіцієнта індексації 3,997 та 1,756.

ПОСП «Сидори» орендодавцю ОСОБА_1 нарахована орендна плата: в 2013 році - 2425 грн, виплачено за відрахуванням податків 2 063 грн; у 2014 році нараховано - 2425 грн, виплачено - 2065 грн; у 2015 році нараховано 3030 грн, виплачено за вирахуванням податків 2530 грн; у 2016 році (1 квартал) виплачено аванс 1000,00 грн., що є більш ніж 3% від грошової оцінки земельної ділянки, яка передбачена п. 6Договором.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Спірні правовідносини урегульовані нормами як цивільного, так і земельного законодавства.

Сторони при укладенні договору дотримувалися загальних вимог про свободу договору, передбачених ЦК України.

У частині першій статті 627 ЦК зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За правилами статті 93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Разом з тим визначення, процедура укладення, вимоги та припинення договору оренди землі урегульовано у спеціальному законі, яким є Закон України «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV ).

Відповідно до статті 1 Закону № 161-XIV оренда землі ? це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У статті 6 Закону № 161-XIV визначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно з вимогами статті 13 названого Закону вказано, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Істотні умови договору оренди землі визначені в статті 15 Закону № 161-XIV, відповідно до частини першої якої (у редакції, чинній на час укладення угоди) істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відповідно до статті 18 Закону № 161-XIV (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

У статті 19 Закону № 161-XIV строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Сторони уклали оскаржуваний договір оренди земельної ділянки 5 серпня 2013 року.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, як передбачено у частині першій статті 215 ЦК України.

Суди установили, що сторонами була установлена в договорі ціна, що є істотною умовою договору.

Посилання позивачки щодо незаконності розміру орендної плати, визначеного у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, зазначеного у договорі оренди, є безпідставними, оскільки суди не встановили, а сторони не надали доказів, що вони домовлялися про інший розмір орендної плати.

Тому на час підписання договору оренди сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Підстав, які б надавали можливість визнати такий договір недійсним на час його укладення, сторонами не надано.

Щодо порядку перегляду розміру орендної плати, треба зазначити наступне, що п.п. 7-10 Договору передбачено, що розмір орендної плати може переглядатися один раз на два роки за взаємною згодою сторін, а отже це може бути підставою для укладення додатково договору в цій частині, проте це непідставною для розірвання основного договору.

Отже, судами встановлено, що спірний договір оренди земельної ділянки укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію, позивач мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було спрямоване на укладення основного договору оренди, а томі підстав для його визнання недійсним відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Отже, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову через недоведеність позивачкою заявлених позовних вимог, відсутність підстав, установлених статтями 203, 215 ЦК України, для визнання договору оренди земельної ділянки недійсним і повернення земельної ділянки позивачці.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію спірного договору оренди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що справа у вказаній частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, не погоджується з даним висновком з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду) завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга зазначеної статті).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (частина перша, пункт 1 частини другої статті 17 КАС України).

Пункт 7 частини першої статті 3 КАС України визначав, що суб`єкт владних повноважень - це, зокрема, орган державної влади, його посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України).

Для розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних та інших справ недостатньо застосування виключно формальних критеріїв - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин і предмета спору. Для правильного вирішення питання про юрисдикцію суду визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Так, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Отже, у публічно-правовому спорі сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні: одна зі сторін - суб`єкт владних повноважень - виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Зазначені функції суб`єкт владних повноважень має виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Цивільний процесуальний кодекс (далі - ЦПК) України у редакції, чинній на час звернення з позовом до суду, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, які виникають, зокрема, з цивільних та земельних правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).

Як встановлено судами, позивачкою ОСОБА_1 ставилось питання про скасування рішення державного реєстратора Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Бурімської Наталії Іванівни про державну реєстрацію від 22 січня 2015 року №18841045 договору оренди землі №5 від 05 серпня 2013 року укладеного між ОСОБА_1 та Приватним орендним сільськогосподарським підприємством «Сидори».

А тому, державний реєстратор, приймаючи оскаржені рішення, не мав з позивачем публічно-правових відносин. Оскаржені рішення стосувались реєстрації прав Приватного орендного сільськогосподарського підприємства «Сидори» , а не позивача.

Таким чином, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено на підставі оскаржених договорів державну реєстрацію права оренди земельних ділянок з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства, чи заявляється, окрім іншої, також вимога про визнання недійсними оскаржених договорів, на підставі яких були прийняті оскаржені рішення, а також незалежно від того, яку з цих вимог позивач вважає основною, а яку - похідною.

Отже, такі правовідносини не є публічно-правовими, і з огляду на їх суб`єктний склад спір слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Аналогічні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц.

За встановлених обставин Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, якою закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію спірного договору оренди - підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині до суду першої інстанції.

В частині оскарження рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, яким у задоволенні позову відмовлено - залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 - залишити без змін.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду від 22 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 серпня 2016 року, якою закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію спірного договору оренди - скасувати, справу в цій частині направити на розгляд до суду першої інстанції.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А.І. Грушицький

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров