Постанова

Іменем України

20 серпня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/10379/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Шкоріної О.І.,

за участю секретаря Ратушного А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

в складі судді Журибеди О.М.

від 04 жовтня 2018 року

по справі №761/41821/17 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року позивач, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачкою не склалося, між ними відсутнє порозуміння, з 30.05.2017 фактично шлюбні відносини припинилися, спільне господарство не ведеться та вони проживають окремо, у звязку з чим подальше життя та збереження шлюбу неможливе, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 30 квітня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №339, розірвано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалась на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та не врахував, що позивач на підтвердження позовних вимог не надав належних доказів того, подружнє життя та збереження шлюбу є неможливим, що сторони не ведуть спільного господарства та проживають окремо.

Судом не встановлено дійсних обставин справи та причин позову, а також не встановлено чи можливе збереження сімї та не вжито заходів примирення подружжя.

За наведених обставин просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року та прийняти постанову про відмову в задоволенні позову.

Позивач, користуючись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказував, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, на виконання вимог сімейного законодавства встановив та перевірив обставини розірвання шлюбу, відсутність ознак сімейних відносин, зокрема відсутність спільного проживання, ведення спільного господарства та неможливості збереження шлюбу.

Сторони, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що збереження шлюбу є неможливим, оскільки сторони протягом тривалого часу шлюбних стосунків не підтримають та спільного господарства не ведуть.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду зроблений на підставі повного та обєктивного дослідження наданих сторонами доказів та відповідає вимогам закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 30 квітня 2010 року перебували у шлюбі, який зареєстровано у Відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві. Від шлюбу народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що спільне життя з відповідачкою не склалося, між ними відсутнє порозуміння, мають різні погляди на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства, з 30.05.2017 проживають окремо.

З копії паспорта ОСОБА_2 та довідки про реєстрацію місця проживання вбачається, що позивач та відповідачка зареєстровані за різними адресами, а саме позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 3, 23).

На час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка щодо наведених позивачем обставин відносно місця їх проживання, а також щодо строку окремого проживання не заперечувала.

З матеріалів справи також вбачається, що 15.06.2018 та 20.07.2018 відповідачка зверталася до суду з клопотаннями, в яких просила направляти судові повістки за її фактичним місцем проживання: м. Київ, Автозаводська, 41, квартира №97, яке є відмінним від місця реєстрації позивача (а.с. 36, 37).

Крім того, у вересні 2018 року звернулася до суду першої інстанції з клопотанням, в якому вказала, що вони з позивачем не ведуть спільного господарства, шлюбних стосунків не підтримують та проживають окремо. Просила задовольнити позов за наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 42-43).

Отже, відповідачка, вказуючи на те, що позивачем не надано доказів окремого проживання подружжя, зазначає про необхідність направлення їй судових документів за адресою, відмінною від місця реєстрації.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неправильного та неповного встановлення судом першої інстанції обставин справи, а саме щодо окремого проживання подружжя, а також щодо не ведення спільного господарства та не підтримання шлюбних стосунків.

Згідно з частиною 1 статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3 та 4 статті 56 СК України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 105, 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що судом в порушення вимог ст. 111 СК України не вжито заходів щодо примирення подружжя та надання сторонам строку на примирення, враховуючи наступне.

У відповідності до положень статті 111 СК України, суд повинен вживати заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом статті 112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення.

Крім цього, згідно розяснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обовязком.

В п. 10 Постанови вказано, що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Як зазначалось вище, відповідачка в суді першої інстанції подала клопотання, в якому визнала позов та просила задовольнити. З клопотанням про вжиття судом заходів щодо примирення подружжя до суду першої інстанції не зверталася.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, яке полягає в ненаданні часу для примирення подружжя, є необґрунтованим, а тому не може бути підставою для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно зясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

О.І. Шкоріна