Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 760/7723/16-ц

провадження № 61-11984св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -

товариство з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду

м. Києва, у складі судді Буніної О. М., від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва, у складі колегії суддів: Болотова Є. В.,

Білич І. М., Поліщук Н. В., від 24 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання недійсним.

Свої вимоги мотивувала тим, що 03 лютого 2016 року між нею та

ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Худовою Ю. О. та зареєстрований в реєстрі за № 107 (далі - договір довічного утримання від 03 лютого 2016 року).

Зазначала, що укладання спірного правочину було здійснено під впливом тяжких для неї обставин, пов`язаних з відсутністю спілкування з рідними та самотністю, як людини похилого віку, а також на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки уклавши договір довічного утримання сподівалася отримати догляд, спілкування та турботу про себе, а не лише матеріальне утримання.

Посилалася на те, що на момент укладення договору довічного утримання необхідності в матеріальному забезпеченні у неї не було, оскільки вона отримувала пенсію у розмірі 1 805, 47 грн, мала 100 000 грн власних заощаджень, не мала заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг. Примирившись зі своєю родиною, зрозуміла, що за спірним договором отримує лише матеріальне забезпечення, а не опіку та близьку людину.

Крім того, вказувала, що 19 березня 2016 року письмово звернулася до ОСОБА_2 із пропозицією про розірвання договору довічного утримання та одночасно направила заяву до товариства з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» із проханням посприяти в розірванні договору довічного утримання.

13 квітня 2016 року повторно направила відповідачу вимогу про розірвання договору довічного утримання за згодою сторін з поясненням своєї позиції.

Однак вказані звернення залишились без задоволення.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд з підстав передбачених статтями 216, 233 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України) визнати недійсним договір довічного утримання від 03 лютого 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу

Худовою Ю. О. та зареєстрований в реєстрі за № 107.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня

2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судом першої інстанції враховано, що умови спірного договору визначалися саме позивачем та передбачали лише матеріальне забезпечення.

Доводи позивача щодо її задовільного матеріального становища в обґрунтування позову не мають правового значення.

Укладення оспорюваного правочину внаслідок образи позивача на родичів, які не приділяли їй належної турботи та уваги, не є в розумінні вимог статті 233 Цивільного кодексу тяжкими обставинами та не можуть свідчити про те, що оспорюваний правочин було укладено на вкрай невигідних для позивача умовах.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом першої інстанції було правильно застосовано норми матеріального права та не порушено норми процесуального права, дана вірна оцінка наявним в матеріалах справи доказам по справі, а тому підстав для скасування оскарженого рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції, що наведенні позивачем в позові обставини не дають підстав вважати, що оспорюваний договір довічного утримання було укладено нею під впливом тяжкої обставини чи на вкрай невигідних умовах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - адвокат Тищенко Р. П., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи

№ 760/7723/16-ц із суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

06 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 760/7723/16-ц передано судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент укладенням оспорюваного договору ОСОБА_1 була самотньою, з родичами не спілкувалася, потребувала турботи та догляду.

Представник позивача вважав, що суди не врахували того, що волевиявлення ОСОБА_1 при укладенні оспорюваного договору було направлено на уникнення самотності після розриву стосунків з родичами, а не на отримання матеріальної щомісячної допомоги в розмірі 800 грн.

Самотність літньої людини представник позивача вважав в даній справі тяжкою обставиною, передбаченою статтею 233 ЦК України, під впливом якої було укладено оспорюваний договір довічного утримання, що є підставою для визнання його недійсним.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач, посилаючись на правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просила залишити касаційну скаргу без задоволення.

Стверджувала, що нею умови укладеного договору довічного утримання

від 03 лютого 2016 року виконуються належним чином, а позивачем не надано належних доказів про укладення договору довічного утримання під впливом тяжкої обставини та/або на вкрай невигідних умовах.

У березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від третьої особи ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» надійшло заперечення на касаційну скаргу, в якому третя особа, посилаючись на правильне застосування судами норм права, просила залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Третя особа звертала увагу суду, що в січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» з проханням організувати укладення договору довічного утримання. Діяльність товариства полягає в допомозі при підготовці договорів довічного утримання, а саме пошуку відчужувачів та набувачів, підготовці правовстановлюючих документів, юридичному супроводу, а також соціальних проектах, орієнтованих на людей похилого віку.

ОСОБА_1 після звернення з відповідною заявою отримала консультацію, підписала заяву та паспорт до договору довічного утримання. В подальшому ОСОБА_1 зверталася до відповідних органів для одержання необхідних для вчинення правочину документів.

Позивачем не надано жодного доказу щодо наявності тяжкої обставини, під впливом якої було вчинено оспорюваний правочин. Посилання на самотність людини похилого віку, як на тяжку обставину є безпідставним.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 03 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю. О. та зареєстрований в реєстрі за № 107.

Відповідно до пункту 1 договору довічного утримання від 03 лютого

2016 року позивач передала, а відповідач отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 взамін чого, відповідач зобов`язалася забезпечувати позивача утриманням довічно на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 7 договору довічного утримання від 03 лютого

2016 року відповідач взяла на себе зобов`язання довічно утримувати позивача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які позивач самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, тощо. Сторони домовилися, що утримання, оцінюється ними за спільною згодою у розмірі 800 грн на місяць. Крім вищезазначеної суми набувач зобов`язаний щомісячний оплачувати житлово-комунальні послуги за квартиру у строки, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг.

Згідно з пунктом 9 договору довічного утримання від 03 лютого 2016 року одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 70 000 грн, які відчужувач отримав повністю від набувача перед підписанням цього договору.

Також судами встановлено, що відповідач належним чином виконує умови оспорюваного договору, надавши позивачу одноразове грошове утримання у розмірі 70 000 грн, щомісячно сплачує грошове утримання у розмірі

800 грн та комунальні платежі в обсязі, визначеному умовами укладеного договору.

Позивач у березні 2016 року письмово звернулась до відповідача із пропозицією про розірвання договору довічного утримання за згодою сторін, а також у квітні 2016 року до ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» з проханням сприяти в розірванні договору довічного утримання.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції на час ухвалення оскаржених судових рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції кодексу, що діяла на час ухвалення оскаржуваних рішень) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України (в редакції кодексу, що діяла на час ухвалення оскаржуваних рішень) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Подібні за змістом положення містять статті 76, 81 чинного ЦПК України.

Згідно із статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У пунктах 19, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, вчинений внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів ї сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України, позивачу у сукупності необхідно довести наявність таких підстав:

1) наявність тяжких обставин для особи, що вчиняє правочин;

2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин;

3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки;

4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в суді нерозривного

причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину.

Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними.

По-третє, хоча ЦК України і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обов`язки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Враховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про недоведеність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог є вірним.

Позивачем не доведено, що оспорюваний договір довічного утримання

від 03 лютого 2016 року було укладено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для позивача умовах та, що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених оспореним договором.

Самотність позивача та її похилий вік, відсутність взаєморозуміння із родичами не є в розумінні статті 233 ЦК України тяжкою обставиною.

Умовами укладеного договору довічного утримання від 03 лютого 2016 року не передбачено обов`язку відповідача спільно проживати із

ОСОБА_1 , проводити відпочинок чи вільний час разом із відчужувачем, що спростовує доводи касаційної скарги в частині того, що оспорюваний правочин був вчинений саме для усунення та/або зменшення, існуючих обставин (самотність, необхідність в спілкуванні, одержанні моральної турботи та підтримки).

В межах позовних вимог судами не встановлено, що оспорюваний договір довічного утримання від 03 лютого 2016 року укладено ОСОБА_1 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Факт підписання оспорюваного договору довічного утримання та паспорту до договору довічного утримання ОСОБА_1 не оспорювався.

Натомість, як встановив апеляційний суд, позивач, її представник, та допитані в суді першої інстанції свідки, пояснили, що ОСОБА_1 уклала оспорюваний правочин через образу на своїх близьких, які в повній мірі не турбувалися про неї, а до пред`явлення позову її спонукало примирення із родичами.

Однак вказані обставини в розумінні статті 233 ЦК України не є підставою для визнання недійсним договору довічного утримання.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги, які є аналогічним доводам, викладеним в позовній заяві та апеляційній скарзі на рішення місцевого суду, зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судів та спрямовані на переоцінку доказів у справі. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, якими правильно застосовано норми матеріального права, зроблені обґрунтовані висновки у частині відмови у задоволенні позовних вимог на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 400, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович