АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року

м. Чернівці

справа № 721/729/16

провадження 822/871/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.

суддів Одинака О.О., Лисака І.Н.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа Моторне (транспортне) страхове бюро України

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 26 червня 2019 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Проскурняк С.П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ) про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивовано тим, що 24 червня 2016 року о 19.00 год. відповідач, керуючи автомобілем Рено, державний номерний знак НОМЕР_1 , на ринковій площі, в смт. Путила, Чернівецької області, допустив наїзд на транспортний засіб Ауді А6 державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить позивачу, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САН НОМЕР_3 . У зв`язку з цим, було пошкоджено задній бампер автомобіля Ауді А6.

Постановою Путильського районного суду Чернівецької області від 11 липня 2016 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КпАП України.

У зв`язку з вищевикладеним, просила суд стягнути з відповідача завдані матеріальні збитки в розмірі 14 421гривень 58коп та вирішити питання про судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 26 червня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану дорожньо-транспортною пригодою в розмірі 14 421гривню 58 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом встановлено вину відповідача під час дорожньо-транспортної пригоди, а також причинний зв`язок між його діями та спричиненою шкодою позивачу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказував на те, що висновок експерта № 88-10-16 від 24 листопада 2016 року, складений експертом Павлишиним Я.Д., не є належним доказом у справі, оскільки в експерта, що проводив судову автотоварознавчу експертизу закінчився строк дії свідоцтва на проведення такої експертизи. Також зазначає, що суд не правильно здійснив розподіл судових витрат.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилається на те, що аргументи ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

24 червня 2016 року о 19.00 год. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Рено державний номерний знак НОМЕР_1 , на ринковій площ,і в смт. Путила, Чернівецької області, допустив наїзд на транспортний засіб Ауді А6 державний номерний знак НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САН НОМЕР_3 (а.с.6).

Відповідно до постанови Путильського районного суду Чернівецької області № 721/622/16 від 11 липня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 гривень (а.с. 7).

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи №88-10-16 від 24 листопада 2016 року вартість матеріальних збитків, завданих ОСОБА_1 складає 14 421 гривню 58 копійок (а.с.39-65).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

У частині першій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Постановою Путильського районного суду Чернівецької області № 721/622/16 від 11 липня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно з частиною шостою статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини справи з`ясовуються судом на засадах змагальності, у межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, прийшов до правильного висновку про те, що вина ОСОБА_2 доведена у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, під час якої було пошкоджено транспортний засіб позивача, будь-яких доказів, які б спростовували висновок про розмір матеріального збитку, завданого позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що викладені у висновку експерта № 188-10-16 від 24 листопада 2016 року, до суду не подав.

Як вбачається з висновку експерта за № 88-10-16 судової автотоварознавчої експертизи від 24 листопада 2016 року, вартість матеріальних збитків, заподіяних власнику автомобіля марки «Ауді А6» державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 24 червня 2016 року складає 14121 гривню 58 коп. (а.с.39-65).

З урахуванням вказаних обставин, суд першої інстанцій прийшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки відповідач не надав доказів на спростування доводів позивача.

Помилковими є доводи апелянта про те, що висновок експерта від 25 лютого 2019 року є недопустимим доказом,, так як експерт Павлишин Я.Д., 06 жовтня 2016 року, проводив огляд транспортного засобу, не маючи повноважень для проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Як вбачається із свідоцтва № 331 виданого Міністерством юстиції України від 13 травня 2013 року, на ім`я ОСОБА_3 , воно дійсне до 31 травня 2016 року, та продовжено до 07 жовтня 2019 року, а тому останній мав право на проведення автотоварознавчої експертизи по даній справі ( а.с.103-104). Зазначене також підтверджується витягом з реєстру атестованих судових експертів України (а.с.85-87).

Безпідставними є доводи апелянта щодо необґрунтованості розміру витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, виходячи з наступного.

Так, згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що 17 лютого 2017 року між адвокатом Маковійчук С.С. та ОСОБА_1 була укладена угода про надання правової допомоги.

Представником відповідача на підтвердження надання послуг адвоката суду першої інстанції надано угоду про надання правової допомоги від 17 лютого 2017 року (а.с.80), довідку про акт виконаних робіт № 31від 26 червня 2019 року за надання професійної правничої допомоги, згідно договору від 17 лютого 2017 року та довідку із змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 сплатила на послуги адвоката 4000 гривень (а.с.172), копію ордеру на надання правової допомоги ОСОБА_4 , копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльності виданого на ім`я ОСОБА_4 (а.с.79).

Отже, позивачем надано належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката, а саме, перелік складових наданих послуг, розрахунок вартості таких послуг, довідку, що підтверджує оплату таких послуг.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц прийшов до висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Оцінивши надані позивачем докази, апеляційний суд прийшов до висновку, що понесені ОСОБА_1 судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим і співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), пропорційним до предмету позову і ціною позову та значенням справи для сторони.

Натомість, у свою чергу, відповідач не заявляв клопотання суду про зменшення розміру витрат на правову допомогу та, відповідно, не наводив доводи на підтвердження їх не співмірності.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката у вищезазначеному розмірі.

Разом з тим, суд першої інстанції неправильно стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені на оплату судового збору, виходячи з наступного.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

Згідно з п.35 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору, що підтверджується копією посвідчення учасника бойових дій та інваліда війни (а.с.189, 190).

Отже, слід компенсувати ОСОБА_1 551 гривню 20 коп. в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви, за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат понесених на оплату судового збору підлягає зміні.

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 26 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат понесених на оплату судового збору змінити.

Компенсувати ОСОБА_1 551 гривню 20 коп. в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви, за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 вересня 2019 року.

Головуючий (підпис) М.І. Кулянда

Судді (підпис) О.О. Одинак

(підпис) І.Н. Лисак

З оригіналом згідно: