К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
№22ц/824/6170/19 Головуючий у 1 інстанції - Макаренко І.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє за дорученням ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ-етнокультурний» про стягнення безпідставно набутих коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київ-етнокультурний» і просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти у сумі 41.000 грн.

Зазначав, що він помилково 21.11.2014 року перерахував зі своєї платіжної картки ПАТ «Приват-Банк» 41.000 грн. на рахунок відповідача «Київ-етнокультурний».

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22 січня 2019 року у позові відмовлено /а.с.26-27/.

Відмовляючи у позові, суд зазначив, що позивач не навів суду доказів того, що кошти були надіслані помилково, враховуючи, що при перерахуванні коштів позивачем було зазначено цільове призначення платежу.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє за дорученням ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22 січня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов /а.с.29-32/.

Скаржник послався на те, що суд не дав належної оцінки тому, що позивач звертався з письмовою вимогою до відповідача щодо повернення помилково перерахованих коштів, що вказує на відсутність будь-яких відносини між сторонами.

В силу ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнані судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідач ТОВ «Київ-етнокультурний» на виклики суду для участі у розгляді справи, неодноразово не з`являвся, у зв`язку з чим, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України, на останнє судове засідання 04.09.2019 року він був повідомлений через сайт судової влади. Отже, вважаючи, що відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за його відсутності, оскільки його неявка не перешкоджає об`єктивному розгляду справи по суті.

Крім того, на останнє судове засідання, яке було призначене на 04.09.2019 року, представник позивача, будучи повідомленою про дату та час розгляду справи, також не з`явилась у судове засідання.

При цьому, ОСОБА_1 звернулася до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, у зв`язку з одночасним розглядом Печерським районним судом м. Києва клопотання про скасування арешту.

Разом з тим, заявником не надано жодних документів на підтвердження того, що ОСОБА_1 приймає участь у вказаній справі та викликалася Печерським районним судом м. Києва в судове засідання.

Крім того, розгляд даної цивільної справи неодноразово відкладався, у тому числі, за клопотанням представника позивача, а тому, враховуючи необхідність дотримання розумних процесуальних строків розгляду справи, суд вважає за правомірне розглянути справу за відсутності сторони позивача.

Заслухавши доповідь по справі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує із дубліката чека від 05.06.2018 року, наданого суду позивачем, позивач 27.11.2014 року перерахував зі свого карткового рахунку № НОМЕР_1 відкритого в ПАТ «КБ «ПриватБанк», кошти у сумі 41.000 грн. на картковий рахунок НОМЕР_2 , який належить одержувачу ТОВ КИZZZR з цільовим призначенням «внесок до статутного фонду» /а.с.9/.

Вважаючи, що перерахування указаних коштів здійснено ним помилково, позивач звернувся до суду з цим позовом і просить суд стягнути на свою користь з відповідача ТОВ «Київ-етнокультурний» помилково перераховані позивачем кошти у сумі 41.000 грн., оскільки на його думку, відповідач, в силу ст.1212 ЦК України, безпідставно володіє указаними коштами.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави(безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Колегія суддів вважає, що під вiдсутнiстю правової підстави належить розуміти такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Отже, предметом регулювання інституту безпідставно набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальним інститутом цивільного права.

Із аналізу ст.1212 ЦК України слідує, що зобов`язання з безпідставно набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів у сумі 41.000 грн., які, за твердженням відповідача, безпідставно набуті відповідачем, не знайшли свого підтвердження в частині того, що позивач, при перерахуванні указаних коштів помилявся у вчиненні своїх дій. А тому, на думку суду твердження позивача про безпідставність перерахування ним коштів не відповідає обставинам справи.

Указаний висновок суду першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, підтверджується наступним.

Так, перерахування спірної суми 41.000 грн. позивачем вчинене 27.11.2014 року, а, між тим, з даним позовом позивач звернувся до суду лише через чотири роки - 15.11.2018 року, що свідчить про свідоме надіслання коштів у сумі 41.000 грн. на рахунок відповідача з цільовим призначенням «внесок до статутного фонду», оскільки виправлення помилку за сплином чотирьох років - може свідчити лише про зміну правовідносин між сторонами, які перестали влаштовувати позивача і він вирішив повернути внесені ним кошти. Однак позивач про дійсну причину намагань повернути кошти суду не указав.

Крім того, позивач при перерахуванні коштів 27.11.2014 року добровільно зазначив цільове перерахування коштів - внесок до статутного фонду товариства, зазначив назву отримувача коштів та зазначено конкретний рахунок отримувача/а.с.9/.

Тобто, за твердженням позивача, він помилився не один раз, а тричі, як от: перерахування коштів на конкретний рахунок; перерахування коштів конкретному отримувачу; перерахування коштів з конкретним цільовим призначенням, що суд оцінює критично і вважає, що позивач, зазначаючи про помилкове надіслання коштів на рахунок позивача, тим самим намагається ввести суд в оману, приховуючи дійсну причину виникнення даного спору.

Крім того, указані фактичні обставини, в сукупності з тим, що позивач лише через чотири роки звернувся до суду з цим позовом після перерахування коштів, свідчить про те, що позивача чотири роки влаштовувала ситуація, при якій відповідач чотири роки користувався його коштами, також свідчать про намагання позивача ввести суд в оману, посилаючись на безпідставне перерахування 41.000 грн. до статутного фонду ТОВ «Київетнокультурний».

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції правомірно послався на те, що позивачем не надано суду доказів помилковості своїх дій при перерахуванні коштів та безпідставного отримання відповідачем указаних коштів.

Крім того, доводи позивача про помилкове перерахування коштів на рахунок відповідача, спростовуються також посиланням суду першої інстанції на аналіз чинного фінансово-банківського законодавства. Зокрема, згідно п.1.24 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку належного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

А, згідно п.1.23 цього Закону неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

В силу п.2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні а національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ №22 від 21.01.2004 року, кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримував несе відповідальність згідно закону. У разі неповернення неналежним отримувачем з будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється у судовому порядку.

Тобто, позивач чотири роки не ініціював питання повернення помилково перерахованих ним коштів, незважаючи на те, що, за звичайних обставин, позивач повинен був виявити свою помилку негайно після перерахування і вжити відповідних заходів для повернення на його рахунок спірної суми.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє за дорученням ОСОБА_3, відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення

Суддя-доповідач

Судді