№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1119/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Леонтюк Л.К.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року Київським апеляційним судом в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської

Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Кибукевич О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля», третя особа: ОСОБА_4, про визнання наказу про звільнення недійсним, зміну підстав звільнення, зобовязання внести зміни до трудової книжки, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року, ухваленого в складі судді Леонтюк Л.К. (повне судове рішення складено 21 вересня 2018 року), -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля», третя особа: ОСОБА_4, про визнання наказу про звільнення недійсним, зміну підстав звільнення, зобовязання внести зміни до трудової книжки, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Зазначав, що 13 листопада 2014 року його було прийнято на посаду начальника відділу земельних ресурсів ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля». З 01 липня 2015 року йому встановлено оплату праці за укладеним з відповідачем трудовим договором в розмірі 30 000,00 грн. Згідно з наказом від 01 квітня 2016 року він перебував у щорічній відпустці з 09 квітня 2016 pоку, проте належні суми відпускних відповідач досі не перерахував. Зважаючи на викладене, 15 червня 2016 року він звернувся до відповідача з заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 30 червня 2016 року у зв'язку з неодноразовим грубим порушенням відповідачем законодавства України про працю, а саме, невиплатою заробітної плати у встановлені строки та у погодженому в трудовому договорі розмірі, зміною в односторонньому порядку розміру оплати праці, а також невиплатою відпускних, згідно із Законом України «Про відпустки». Одночасно він просив відповідача надіслати йому трудову книжку поштою цінним листом з описом вкладення. Відповідач отримав дану заяву про звільнення 16 червня 2016 року. Разом з тим, листом від 30 червня 2016 року відповідач повідомив його про відсутність підстав для його звільнення, а наказом ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» від 30 червня 2016 року його було звільнено за ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просив визнати незаконним своє звільнення за наказом ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» від 30 червня 2016 року № 132 П на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України та визнати недійсним запис в трудовій книжці про звільнення за власним бажанням, п. 1 ст. 38 КЗпП України; визнати його звільненим з роботи в ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю; зобов'язати ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» внести до трудової книжки запис «звільнений за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України»; стягнути з ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» на його користь 350 347,20 грн. заробітної плати, 90 000,00 грн. вихідної допомоги, 795 000,00 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (за період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2018 pоку) та 190 000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 за наказом ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» від 30 червня 2016 року № 132 П на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України та визнано недійсним запис в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_3 за власним бажанням, п. 1 ст. 38 КЗпП України.

Визнано ОСОБА_3 звільненим з роботи в ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю.

Зобовязано ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» внести до трудової книжки ОСОБА_3 запис «звільнений за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України».

Стягнуто з ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» на користь ОСОБА_3 22 500,00 грн. вихідної допомоги.

В решті заявлених позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» судовий збір у розмірі 7 048,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням Дарницького районного суду м. Києва, 22 жовтня 2018 року позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову та розміру присудженої вихідної допомоги, позов задовольнити повністю. З метою встановлення обставин справи просив допитати в судовому засіданні свідків та призначити судову почеркознавчу експертизу. На думку апелянта, суд неправильно обрахував розмір вихідної допомоги, протиправно відмовив у задоволенні решти позовних вимог, не навів мотивів такої відмови, підстав та причин відхилення наданих позивачем доказів. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що розмір його заробітної плати становив 7 500,00 грн., разом з тим, він уклав трудовий договір з відповідачем з умовою оплати праці в розмірі 30 000,00 грн. У мотивувальній частині оскаржуваного рішення не розглянута вимога щодо непроведення розрахунку з позивачем за час перебування позивача на лікарняному, судом не оцінено отримані докази з цього приводу і жодним чином не вмотивовано таке рішення в цій частині позову. Також, звертає увагу на те, що суд розглянув справу за його відсутності та відсутності його представника та доказів належного їх повідомлення про дату та час проведення судового засідання. Судом було задоволено клопотання про виклик свідків, яке так і не було виконане, що є істотним порушенням прав позивача на судовий захист та прав на справедливий розгляд. Крім того, вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки факт заподіяння йому такої шкоди є очевидним і позов в цій частині підлягає задоволенню.

14 листопада 2018 року представник ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» направив до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва без змін. Зазначає, що факти, викладені апелянтом є надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Заробітна плата позивача з 01 липня 2015 року складає 7 500,00 грн., що підтверджується штатним розкладом, наявним у матеріалах справи, а рішення, прийняті на нараді під головуванням ОСОБА_5, якими нібито установлено заробітну плату для позивача в розмірі 30 000,00 грн., не є легітимним, оскільки такі рішення приймаються на загальних зборах, а не на нарадах, з повноважним кворумом. Виплата заробітної плати позивачу підтверджується банківськими виписками, що містяться в матеріалах справи. Суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу на підставі ч. 3 ст. 235 КЗпП України, оскільки звільнення позивача не перешкоджало його подальшому працевлаштуванню, а за затримку трудової книжки 16 серпня 2016 року позивачу було виплачено середній заробіток в розмірі 12 134,34 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2 689,92 грн. Також вважає безпідставними посилання позивача на неналежне повідомлення про розгляд справи, оскільки він особисто направив клопотання про відкладення розгляду справи, що свідчить про його обізнаність про дату призначеного судового засідання, а оскільки це була повторна неявка позивача, суд прийняв рішення про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не зявилися.

В судовому засіданні Брижак О.М., який діє в інтересах ТОВ «ПК «Зоря Поділля», проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися.

ОСОБА_4 про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення.

Як вбачається з матеріалів справи, судові повістки про призначення справи в приміщенні Київського апеляційного суду направлялися судом за місцем реєстрації ОСОБА_3: АДРЕСА_1 відповідно 11 червня 2019 року та 16 липня 2019 року. Проте, поштові конверти, направлені ОСОБА_3 було повернуто до суду за закінченням терміну зберігання. ОСОБА_3 не повідомив суд апеляційної інстанції про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження. Жодних заяв про зміну місця проживання або місцезнаходження до суду не подавав.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів звязку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Відтак, судові повістки про призначення справи ОСОБА_3 було направлено за останньою відомою суду адресою, що свідчить про виконання судом обовязку щодо повідомлення учасників про розгляд справи.

До того ж, представником ОСОБА_3 ОСОБА_7, неодноразово на адресу суду апеляційної інстанції подавалися заяви, що стосуються даної цивільної справи, що також свідчить про обізнаність ОСОБА_3 та його представника про розгляд справи в суді.

Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки.

Відтак, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності осіб, які не зявилися в судове засідання.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» №87-ОС від 11 листопада 2014 року,ОСОБА_3 з 13 листопада 2014 року було прийнято на посаду начальника відділу земельних ресурсів ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» (том 2, а. с. 11-12).

14 червня 2016 року ОСОБА_3 подав заяву до ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля», в якій просив звільнити його з посади начальника відділу земельних ресурсів товариства за власним бажанням у звязку з неодноразовим грубим порушенням товариством законодавства України про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України, (том 1, а. с. 18).

Вказану заяву ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» отримало 21 червня 2016 року (том 1, а. с. 19).

Наказом директора ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» № 132 П від 30 червня 2016 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням за п. 1 ст. 38 КЗпП України (том 2, а. с. 14).

Встановивши, що відповідач ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» в порушення вимог ст. 38 КЗпП України самостійно змінив підстави звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, визнав незаконним звільнення останнього з роботи за власним бажанням, визнав ОСОБА_3 звільненим з роботи в ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю, зобов'язав ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» внести до трудової книжки ОСОБА_3 запис «звільнений за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України» та стягнув з ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» на користь ОСОБА_3 22 500,00 грн. вихідної допомоги. В задоволені решти заявлених позовних вимог суд відмовив.

Рішення суду в частині визнання незаконним звільнення ОСОБА_3 з роботи за власним бажанням, визнання його звільненим з роботи в ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю, зобов'язання ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» внести до трудової книжки ОСОБА_3 запис «звільнений за власним бажанням згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України» сторонами оскаржено не було, а тому у суду апеляційної інстанції згідно положень ст. 367 ЦПК України відсутні підстави для перегляду рішення в цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» на його користь 350 347,20 грн. заробітної плати, 90 000,00 грн. вихідної допомоги, та 795 000,00 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2018 pоку.

Так, відповідно до частини третьої ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі трудових договорів.

Згідно зі ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Відповідно положень ст. 79 КЗпП України щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації ( профспілковим представником ), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» на його користь 350 347,20 грн. недоплаченої заробітної плати, 90 000,00 грн. вихідної допомоги, та 795 000,00 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2016 року по 01 вересня 2018 pоку, ОСОБА_3 посилався на те, що з 01 липня 2015 року йому встановлено оплату праці за укладеним з відповідачем трудовим договором в розмірі 30 000,00 грн., проте, йому виплачувалася заробітна плата в розмірі 7500,00 грн.

Разом з тим, такі доводи позивача не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 83 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до штатного розкладу працівників центрального офісу ТОВ «ПК «Зоря Поділля» з 01 липня 2015 року заробітна плата начальника відділу земельних ресурсів затверджена в розмірі 7 500,00 грн. (п.62, код КП 1221.2).

Крім того, в суді було встановлено, що ОСОБА_3 виплачувалася заробітна плата та відпускні, виходячи з ставки в 7500,00 грн., а не з ставки в 30 000,00 грн.

В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_3 посилався на рішення, яке було прийняте на нараді за участі ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від 23 червня 2015 року, оформлене у вигляді документу за назвою «резолютивна частина наради» відповідно до якого в п.2.1. вказано про встановлення з 01 липня 2015 року посадового окладу для начальника відділу земельних ресурсів ОСОБА_3 в розмірі 30 000,00 грн. (том 1, а. с. 9).

Разом з тим, таке рішення, прийняте на нараді за участі вказаних осіб, не може вважатися належним доказом встановлення для ОСОБА_3 посадового окладу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 97 КЗпП України конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом.

Уповноваженим органом для встановлення посадових окладів у ТОВ «ПК «Зоря Поділля» визначено директора Товариства.

Враховуючи викладене, належними доказами для встановлення або зміни посадового окладу для працівника є рішення загальних зборів учасників товариства, якими є ТОВ «Укрпромінвест-Агро» з часткою у статутному капіталі 99,999004617% та ОСОБА_5 з часткою у статутному капіталі 0, 000995383%, оформлене протоколом, або рішення директора товариства, оформлене відповідним наказом.

Документ, що наданий позивачем «резолютивна частина наради» від 23 червня 2015 року не є рішенням, яким можуть встановлюватися розмір посадових окладів.

В матеріалах справи відсутні рішення загальних зборів учасників ТОВ «ПК «Зоря Поділля», чи директора ТОВ «ПК «Зоря Поділля» про збільшення посадового окладу для позивача ОСОБА_3 до 30 000,00 грн.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність доводів позивача щодо встановлення йому заробітної плати в розмірі 30 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, виплата позивачу заробітної плати у встановлені законодавством строки підтверджується належними первинними документами, випискою з банківського рахунку за контрактом, виданою ПАТ "МІБ, Вінниця" 02 липня 2016 року за період з 01 липня 2015 року по 30 червня 2016 року у розмірі 84 079,82 грн., а також за березень 2016 року в розмірі 8 857,91 грн. та відпускні за квітень 2016 року в розмірі 3440,87 гривень, які були виплачені в загальному розмірі 12 298,78 грн. на картковий рахунок позивача ( том 3, а. с. 147-149).

Тому, доводи позивача щодо невиплати йому заробітної плати є безпідставними.

16 серпня 2016 року позивачу були нараховані середній заробіток за затримку у видачі трудової книжки за час вимушеного прогулу у розмірі 12 134,34 грн. та компенсація за невикористану відпустку у розмірі 2 689,92 грн.

Ураховуючи викладене, встановивши, що ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» в порушення вимог ст. 38 КЗпП України самостійно змінило підстави звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про визнання незаконним звільнення останнього з роботи за власним бажанням, визнав ОСОБА_3 звільненим з роботи в ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням з боку відповідача вимог законодавства про працю, та стягнув з відповідача вихідну допомогу згідно з ст. 44 КЗпП України, виходячи з окладу в розмірі 7500,00 грн.

Вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_3 в даній справі не заявляв.

Позивач заявив про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, як було зазначено, ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» було оплачено позивачу середній заробіток за затримку у видачі трудової книжки за час вимушеного прогулу у розмірі 12 134, 34 грн.

Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта ОСОБА_3 на те, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення не розглянута вимога щодо не проведення розрахунку з позивачем за час перебування позивача на лікарняному, оскільки він не заявляв позовних вимог щодо стягнення з відповідача сум, які йому належали до сплати за час перебування на лікарняному.

Також, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо невжиття судом першої інстанції заходів щодо виклику та допиту безпосередньо в судовому засіданні свідка ОСОБА_5, а також заяви апелянта щодо допиту як свідка його представника ОСОБА_7, оскільки покази свідків не можуть бути належними доказами на підтвердження обставин щодо встановлення розміру заробітної плати та щодо оплати праці. Такі обставини мають встановлюватися належними письмовими доказами.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що суд розглянув справу за його відсутності та відсутності його представника та доказів належного їх повідомлення про дату та час проведення судового засідання. Як вбачається з матеріалів справи, позивач та його представник були обізнані про розгляд справи судом. Рішення в справі було ухвалене за повторної неявки позивача та його представника в судове засідання.

У апеляційного суду відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції порушено право позивача на судовий захист та обмежено його у здійсненні своїх процесуальних прав щодо доведення заявлених вимог.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішення позову в частині відшкодування моральної шкоди залежить від вирішення позовних вимог про захист порушеного трудового права.

ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» було порушено трудові права ОСОБА_3

Внаслідок допущених порушень трудового законодавства при звільненні відповідачем не було виплачено ОСОБА_3 вихідну допомогу, що є втручанням у право на майно. Неправомірні дії відповідача зумовили необхідність організації позивачем додаткових зусиль для вжиття заходів з метою відновлення своїх прав.

Вказані обставини є підставою для відшкодування працівнику моральної шкоди згідно з ст. 237-1 КЗпП України.

Суд першої інстанції не звернув уваги на зазначене та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди. Вказана помилка підлягає виправленню апеляційним судом.

Враховуючи характер та тривалість порушення, наслідки порушення трудових прав, принцип розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» на користь ОСОБА_3 у сумі 1 000,00 грн. вважаючи таку суму грошових коштів достатньою для компенсації моральних страждань останнього.

Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ТОВ «Продовольча компанія «Зоря Поділля» про відшкодування моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення моральної шкоди у визначеному розмірі.

В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 вересня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля» про відшкодування моральної шкоди скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля» на користь ОСОБА_3 1000 (одну тисячу) гривень 00 копійок у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2019 року

Суддя-доповідач

Судді