провадження 4-с/201/18/2019
УХВАЛА

14 серпня 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Лілія Анатоліївни і ОСОБА_2 про визнання дій приватного виконавця протиправними і скасування постанови про арешт майна боржника,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 в листопаді 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за борговим зобов`язанням. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в жовтні 2017 року позовну заяву задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 394 000 грн, це рішення набрало законної сили і за відповідною заявою стягувача 28 грудня 2017 року цим же судом видано виконавчий лист № 201/16990/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .. Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Л.А. після звернення ОСОБА_2 04 грудня 2018 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, виконавчий лист прийнятий до провадження, почалися дії з виконання вказаного виконавчого провадження, але на даний час не виконано, тобто з урахуванням зазначеного існує обов`язок боржника, так як він не був припиненим чи добровільно виконаний боржником чи іншою особою.

Заявник Ходзинська 09 січня 2019 року звернулася зі скаргою на дії вказаного приватного виконавця про визнання дій протиправними та скасування постанови про арешт майна боржника та інш.; в обгрунтування скарги заявник і її представник посилаються на те, що при винесенні постанови про арешт майна виконавець не перевірив законність намагання боржника погашати заборгованість по вказаному рішенню суду та наклав арешт на все майно боржника, а потрібно було накладати арешт лише в межах боргу і лише на спадкове майно, арешт же накладено з перевищенням суми боргу і не лише на спадкове майно, а і на особисте майно заявника, що порушує права останнього. Незважаючи на вимоги закону, відсутня будь-яка реакція на таку бездіяльність вказаного виконавця, до обов`язків якого входить здійснення контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень виконавцями, до якого заявник звертався до звернення до суду.

При цьому приватний виконавець грубо порушив засади виконавчого провадження, закріплені у статті 2 Закону, відповідно до якої виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад справедливості, неупередженості та об`єктивності, а також співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Таким чином дії виконавця були вчинені не у відповідності до Закону та призвели до порушення прав заявника. З урахуванням викладеного вище, на думку заявника, є достатні підстави визнати дії приватного виконавця незаконними та зобов`язати вказаного державного виконавця провести передбачені законом дії у встановлені терміни щодо належного виконання закону та скасування постанови про арешт майна заявника у вказаному виконавчому провадженні.

Представник заявника вимоги скарги підтримав і просив її задовольнити в повному обсязі. Приватний виконавець та/або його представник проти скарги заперечували з огляду на те, що порушень закону з боку виконавця не було та винесені постанови про відкриття провадження, арешт майна і інш. є правомірними. На письмові звернення заявника вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно скаржника на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вимоги скарги не доведені, вважають скаргу безпідставною і просили в задоволенні скарги відмовити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Вказаним, на думку суду, фактично не заперечував проти розгляду скарги за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаної особи згідно ст. 450 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника заявника, з`ясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу не обгрунтованою та не підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

При прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, державний і приватний виконавець мають діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно з листопада 2016 року в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходилася цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (яка є спадкоємицею ОСОБА_3 , що мала боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори про прийняття спадщини і стала спадкоємцем її майна після смерті ОСОБА_3 ) про стягнення грошових коштів за борговим зобов`язанням. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в жовтні 2017 року позовну заяву задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача 394 000 грн, це рішення набрало законної сили і за відповідною заявою стягувача 28 грудня 2017 року цим же судом видано виконавчий лист № 201/16990/16-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .. Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Л.А. після звернення ОСОБА_2 04 грудня 2018 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, виконавчий лист прийнятий до провадження, почалися дії з виконання вказаного виконавчого провадження, але на даний час не виконано, тобто з урахуванням зазначеного існує обов`язок боржника, так як він не був припиненим чи добровільно виконаний боржником чи іншою особою.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон).

Так, відповідно до статті 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (ч. 1 ст. 5 Закону).

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Крім того, виконавець зобов`язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Судом з`ясовано, що на примусовому виконанні у приватного виконавця Бурхан-Крутоус Лілії Анатоліївни знаходиться виконавче провадження номер за АСВП 57848355 з виконання виконавчого листа № 201/16990/16-ц від 28 грудня 2017 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення грошової суми з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 . Виконавче провадження було відкрите на підставі особистої заяви стягувача відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 04 грудня 2018 року. Відповідно до п. 1 Постанови, було вирішено відкрити виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 201/16990/16-ц виданого 28 грудня 2017 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з боржника (боржник - ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь стягувача (стягувач - ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) боргу в розмірі 394000.00 грн.

В той же день з метою забезпечення належного виконання рішення суду, забезпечення стягнення та усунення можливості здійснення відчуження майна було винесено постанову про арешт майна боржника. Відповідно до даної Постанови було накладено арешт на все майно/майнові права боржника в межах суми боргу з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 433 669 грн. Саме з даною постановою приватного виконавця скаржник не згодний, вважає за необхідне її скасувати, а дії приватного виконавця визнати незаконними.

Однак, з такою думкою скаржника погодитися не можливо з яких підстав.

У відповідності до ст. 129 Конституції України, серед основних засад судочинства наявне обов`язковість судових рішень. Статтею 129-1 Конституції України передбачена обов`язковість виконання судового рішення. Відповідна норма існує і в Цивільному процесуальному кодексі України. Так, відповідно до ст.18 Кодексу, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Дана скарга не направлена на захист порушених прав та інтересів боржника, а є лише намаганням ухилитися від виконання судового рішення. У відповідності до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Так, з ухвали суду про відкриття провадження у справі від 14 січня 2019 року стало відомо, що скаржник звернувся до суду 09 січня 2019 року. При цьому з самого тексту скарги, що була подана до суду, випливає, що представник ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами виконавчого провадження 20 грудня 2018 року. Вказане підтверджується матеріалами виконавчого провадження в якому знаходиться заява представника ОСОБА_1 громадянина ОСОБА_4 від 18 грудня 2019 року про ознайомлення з матеріалами провадження. З особистого рукописного допису на цій заяві зрозуміло, що ОСОБА_4 ознайомився з матеріалами дійсно 20 грудня 2018 року. В такому разі, відповідно до приписів ст. 449 ЦПК України, скарга мала бути подана не пізніше 30 грудня 2018 року. Отже, пропущений передбачений процесуальним законодавством строк на звернення до суду зі скаргою на дії приватного виконавця. При цьому, скаржник не наводить жодних поважних підстав пропуску строку та не просить від суду про його поновлення. Вже лише з цих міркувань, подана скарга не може бути задоволена судом.

Стосовно самої суті скарги та вимог скаржника: відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно- правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно до ст.З цього ж Закону, примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами України у передбачених законом випадках на виконання судових рішень.

Згідно до ст. 26 Закону, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. З цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Відповідно до ст. 56 Закону, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. У відповідності до ч. З цієї статті, арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Таким чином, арешт було накладено за Постановою від 04 грудня 2018 року на законних підставах відповідно до загальноприйнятої практики з метою забезпечення реального виконання рішення та на майно боржника в межах суми стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів - 433 669 грн.

У відповідності до ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Саме таким чином і було вирішено позов громадянина ОСОБА_2 та суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі вартості успадкованого майна, тобто 394 000 грн. Саме тому на примусовому виконанні знаходиться виконавчий документ, який передбачає стягнення саме грошових коштів, а не конкретно визначеного нерухомого майна, тому цілком закономірним є накладення арешту на майно боржника в межах відповідної суми. При цьому законодавець не визначає у Законі України «Про виконавче провадження», як спеціальній нормі матеріального права, якихось особливостей звернення стягнення на майно та кошти боржника-спадкоємця у випадку коли мова йде про борги спадкодавця. А від так слід вважати, що примусове виконання подібного рішення суду здійснюється у загальному порядку передбаченому для звернення стягнення на майно та кошти боржника, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (зокрема в порядку ч. З ст. 56 Закону).

Посилання ж скаржника на ч. 2 ст. 1282 ЦК України, відповідно до якої у разі відмови спадкоємця від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцю у натурі, є невірним. Так, ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців. Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи. Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Зокрема, за правилом частини першої ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника. Згідно з абзацом 1 частини другої ст. 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців. Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов`язань попереднього боржника, спадкодавця. Відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І «Основні положення», у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами. Аналіз структури та змісту ЦК У країни дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої ст. 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. А ні зі змісту, а ні з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України не існує правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим.

Саме такої правової позиції дотримується Верховний Суд, про що викладено у постанові від 25 квітня 2018 року по справі №645/3265/13-ц. Верховний Суд зробив висновок, що застосування правила ст. 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої ст. 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі.

Більш того, необхідно враховувати, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і приватний виконавець не має права на свій розсуд трактувати зміст прийнятого судом рішення, а зобов`язаний точно та неухильно його виконувати. Саме тому, мною, як приватним виконавцем здійснюється примусове виконання рішення суду лише в рамках вимог виконавчого документу, який передбачає стягнення саме конкретно визначеної грошової суми, та коли суд вже вирішив по суті спір про право між кредитором та спадкоємцем.

Помилковим є твердження сторони заявника і про те, що оскільки він ще не отримав свідоцтво про спадщину після ОСОБА_3 , то і не повинен відповідати за її борговими зобов`язаннями.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Положеннями ст. 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Згідно п. 1, 2, 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на і території України.

Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаного рішення районного суду приватний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про арешт майна, строки пред`явлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі приватним виконавцем зроблене все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей виконавець не допустив неправомірні дії та бездіяльність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що скарга не підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги наполягання заявника на вимогах скарги, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим в задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Л.А. і Дроваль П ОСОБА_5 про визнання дій приватного виконавця протиправними і скасування постанови про арешт майна боржника відмовити.

Таким чином суд вважає, що обставини скарги не знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 27, 31, 32, 40, 45, 48, 52, 63, 70, 71, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 258-261, 352-354, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Бурхан-Крутоус Лілія Анатоліївни і ОСОБА_2 про визнання дій приватного виконавця протиправними і скасування постанови про арешт майна боржника відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня проголошення ухвали, а у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя -