Номер провадження 2/754/5214/19
Справа №754/4815/19
12 серпня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді - ЛІСОВСЬКОЇ О.В.
за участю секретаря - Грей О.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, мотивуючи свої вимоги тим, що на початку серпня 2018 року йому стало відомо про існування договору позики, укладеного 04.02.2016 року між ним та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріус Биченком (Золотих) О.О . Позивач вважає даний договір недійсним, зважаючи на те, що він ніколи особисто не був знайомий з відповідачем, до цього моменту не знав про його існування та не мав з ним ніяких стосунків. Наміру укладати будь-які договори з відповідачем також у нього не було, окрім того, він особисто не був присутній у приватного нотаріуса Биченка О.О. та не укладав оспорюваний договір позики, також він не отримав жодних грошових коштів від відповідача. Також приватним нотаріусом було посвідчено Двосторонню заяву від 07.04.2016 року про зміну умов договору, яку позивач також не підписував. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір позики від 04.02.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , з урахуванням змін, встановлених двосторонньою заявою від 07.04.2016 року.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у своїй заяві представник позивача просить розглядати справу в їх відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача та його представника, за наявних у справі матеріалів.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача.
Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що 04.02.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченком (Золотих ) О.О . , зареєстрований у реєстрі за № 206.
Відповідно до умов Договору позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 600000, 00 доларів США, що на день передачі грошей відповідає еквіваленту 15419040, 00 грн.
Крім того, 07.04.2016 року приватним нотаріусом КМНО Биченком (Золотих) О.О. посвідчено Двосторонню заяву про зміну умов договору, відповідно до умов якої сторони договору дійшли згоди та заяви про нові строку та умови користування і повернення сумою позики за Договором від 04.02.2016 року.
Позивач у своїх позовних вимогах вказує про те, що даний Договір позики та Двосторонню заяву він не укладав, не підписував, про їх існування дізнався лише у серпні 2018 року, з ОСОБА_2 він не знайомий, ніколи не мав ніяких стосунків, будь-яких договорів з ним не укладав, грошові кошти за договором позики не отримував. Вважає, що вказаний Договір повинен бути визнаний недійсним з урахуванням Двосторонньої заяви від 07.04.2016 року.
Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги закону.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:
2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право;
4) відновлення становища, яке існувало до порушення;
5) примусового виконання обов"язку в натурі;
6) зміна правовідношення;
7) припинення правовідношення;
8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;
9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;
10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно із вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частинами 1, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочину має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України в разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.
За змістом ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З огляду на вказані положення закону договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей.
Як встановлено при розгляді справи, позивач не знайомий з відповідачем, не укладав з них жодних договорів, грошові кошти за оспорюваним договором не отримував, договір позики не підписував, про існування такого договору дізнався лише у серпні 2018 року.
Встановлені у справі обставини знайшли своє підтвердження та доведені належними письмовими доказами.
Так, за заявою позивача ОСОБА_1 26.09.2018 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань з приводу того, що невстановлена слідством особа підробила документи, а саме договори позики від 04.02.2016 року.
Відповідно до листа Київського державного нотаріального архіву від 04.01.2019 року у справі № 02-33 "Реєстр для реєстрації нотаріальних дій" приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Биченко О.О. міститься запис за реєстровим № 205 від 24.02.2016 року, але вказана інша нотаріальна дія та інші особи, а саме посвідчення договору оренди транспортного засобу; за реєстровим номером № 206 від 24.02.2016 року міститься запис, як засвідчення справжності підпису. Також за реєстровим номером 275 від 22.03.2016 року та № 278 від 23.03.2016 року міститься запис, як засвідчення вірності фотокопій, реєстровий № 276 містить запис, як посвідчення довіреності, реєстровий № 277 містить запис, як заповіт від 23.03.2016 року. Також повідомлено про те, що у справі № 02-10 "Інші договори" том 1 відсутні примірники договорів позики від 02.04.2016 року та 07.04.2016 року за реєстрованим № 205, 206, 275, 276, 277, 278.
Згідно із листом Міністерства юстиції України від 18.10.2018 року нотаріальна діяльність Биченко (Золотих) О.О. по Київському міському нотаріальному округу припинена відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 08.11.2017 року № 813/6.
З наведеного вище вбачається, що під час укладення оспорюваного Договору позики було відсутнє волевиявлення учасника правочину, а саме позивача ОСОБА_1 , оскільки він не був присутній при його укладенні, грошові кошти не отримував, договір не підписував.
Суд приходить до висновку, що ознака фіктивності Договору позики була властива діям сторони відповідача, позивач при розгляді справи довів відсутність у нього наміру створити юридичні наслідки.
Таким чином, Договір позики від 04.02.2016 року, укладений між сторонами, є фіктивним і має бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання договору позики недійсним, а тому позов ОСОБА_1 є підставним та обґрунтованим, а тому таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 768, 40 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 280-284 ЦПК України, ст. 15, 16, 202, 203, 215 ЦК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики - задовольнити.
Визнати недійсним Договір позики від 04.02.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биченком О.О., з урахуванням змін, встановлених двосторонньою заявою від 07.04.2016 року.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн.
Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з моменту проголошення рішення.

Позивач - ОСОБА_1 , адреса реєстрації, АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлений 21 серпня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська