КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 370/3427/18

провадження № 22-ц/824/9293/2019

29 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суду складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Примушку О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 квітня 2019 року у складі судді Мазка Н. Б.,

встановив:

29.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті підстави, що з 01.11.2016 року він працював у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України, остання займана посада з 01.01.2018 року - начальник відділу забезпечення санаторно-курортним лікуванням департаменту медичних та соціальних послуг Фонду.

31.10.2018 року він був звільнений з займаної посади відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників.

Вважав своє звільнення незаконним, оскільки фактично скорочення штатної кількості працівників новоутвореного управління не відбулося; відповідач не пропонував йому ніякої іншої роботи чи посади в тій установі, де він працював; не враховано його переважне право на залишення на займаній посаді.

У зв`язку з незаконним звільненням з роботи просив скасувати наказ відповідача № 232 к від 29.10.2018 р., поновити його на посаді начальника відділу забезпечення санаторно-курортним лікуванням департаменту медичних та соціальних послуг виконавчої дирекції Фонду; стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що після ліквідації департаменту та утворення управління медичних та соціальних послуг виконавчої дирекції Фонду функції та завдання управління залишилися такими ж як і у ліквідованого департаменту, а саме надання медичних та соціальних послуг.

На момент його звільнення кількість працівників департаменту становила 12 осіб, штатна чисельність працівників новоутвореного управління становить 13 штатних одиниць. До новоствореного відділу відійшли функції ліквідованого відділу, який він очолював.

Крім того, 01.11.2018 до управління на посади головних спеціалістів були переведені працівники з інших структурних підрозділів виконавчої дирекції фонду ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відтак, станом на 01.11.2018 року функції та завдання управління залишилися такими ж як і функції та завдання департаменту. В той же час кількість штатних одиниць управління більша, ніж кількість співробітників, які працювали у департаменті на момент його звільнення, що свідчить про вибірковий та штучний характер скорочення.

Також судом першої інстанції не взято до уваги те, що відповідачем не було проведено заходів щодо оцінки рівня його кваліфікації на займаній посаді, продуктивності праці при виконання ним посадових обов`язків. У відзиві відповідача на позовну заяву зазначено, що кваліфікація, продуктивність працівників, їх ділові та професійні якості оцінювалися керівниками структурних підрозділів виконавчої дирекції Фонду, однак жодного документального доказу на підтвердження вказаного не надано.

Вважає, що відповідач не провів аналіз продуктивності та кваліфікації працівників, тобто не забезпечив проведення порівняльного аналізу за сукупністю кваліфікації та продуктивності праці працівників.

Також в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження рівня вищої освіти працівників управління, яким було запропоновано посади станом на 01.11.2018 р. і які на думку керівництва виконавчої дирекції Фонду мають більш високу кваліфікацію та продуктивність праці.

Вказує, що у відповіді на відзив від 13.02.2019 року він звертався до суду першої інстанції з клопотанням про витребування доказів на підтвердження кваліфікації працівників, між якими визначалося переважне право на залишення на роботі та чи порівнювалась кваліфікація цих працівників, однак клопотання залишилося без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Фонду соціального страхування України просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначив, що звільнення позивача проведено відповідно до вимог чинного законодавства, права позивача не порушено, а відтак - позовні вимоги ОСОБА_1 . задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник Фонду соціального страхування України - адвокат Левшунов Д. С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 з 01.11.2016 року було прийнято на посаду заступника начальника управління організаційної роботи та документообігу - начальника відділу діловодства та контролю виконавської дисципліни виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України; з 01.08.2017 р. - переведено на посаду начальника відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України; з 02.01.2018 р. - переведено на посаду начальника відділу забезпечення санаторно-курортним лікуванням департаменту медичних та соціальних послуг виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. (а.с.42-44).

Постановою правління Фонду соціального страхування України №47 від 12.09.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», з 01.01.2018 року затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5 192 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць (а.с.45, 46).

Постановою правління Фонду соціального страхування України №8 від 19.07.2018 року «Про внесення змін до граничної чисельності працівників та структури виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» внесені зміни до граничної чисельності працівників та структури виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Затверджено граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у кількості 150 штатних одиниць. Структура виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України затверджена згідно з додатком 2 (а.с. 47- 50).

Наказом №348-од від 01.08.2018 року виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України «Про зміни у структурі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», з 01.11.2018 року до структури виконавчої дирекції Фонду наказано внести зміни, зокрема: ліквідувати департамент медичних та соціальних послуг та створити управління медичних та соціальних послуг (а.с. 51-52).

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №232к від 29.10.2018 року ОСОБА_1 звільнений з посади начальника відділу забезпечення санаторно-курортним лікуванням департаменту медичних та соціальних послуг виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 31.10.2018 року, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (п.1 ст.40 КЗпП України) (а.с. 62).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із встановлених у справі обставин та вважав, що позивача правомірно звільнено із займаної посади на виконання постанови правління Фонду соціального страхування від 19.07.2018 №8 «Про внесення змін до граничної чисельності працівників та структури виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», вакантних посад для переведення, які міг би зайняти позивач, у відповідача не було. Також суд дійшов висновку, що позивач не мав переважного права на залишення на роботі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають перш за все з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників.

За приписами частини першої статті 40, частини першої, третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Тобто обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Як вбачається зі штатного розпису виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01.01.2018 р., затвердженого у кількості 188 штатних одиниць, кількість штатних посад в департаменті медичних та соціальних послуг становила 15 осіб. Останній складався з: відділу організації надання медичних послуг; відділу організації надання соціальних послуг; відділ забезпечення санаторно-курортним лікуванням (а.с.64).

Відповідно до затверджених змін до штатного розпису, з департаменту медичних та соціальних послуг з 22.05.2018 та 11.06.2018 вилучено дві посади головних спеціалістів, які введено в інші структурні підрозділи (а.с.71). Всього посад -13.

Відповідно до штатного розпису виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 01.11.2018 р., затвердженого у кількості 150 штатних одиниць, департамент медичних та соціальних послуг скорочено, введено управління медичних та соціальних послуг, що складалося з : відділу організації надання медичних та соціальних послуг; відділу методології та звітності; відділу організації надання медичної реабілітації. Кількість штатних посад - 13 (а.с. 76-77).

З огляду на те, що загальна чисельність штатних одиниць зменшилась з 188 до 150, відбулися зміни в структурі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, зокрема, ліквідовано відділ, в якому працював позивач, доводи позивача про штучний характер скорочення є необґрунтованими.

Позивачем не доведено також ту обставину, що на день його звільнення у відповідача були інші вакантні посади, які останній мав можливість йому запропонувати.

Та обставина, що штатна кількість працівників новоствореного управління надання медичних та соціальних послуг та реорганізованого департаменту медичних та соціальних послуг становила однакову кількість осіб - 13 , за умови доведення тієї обставини, що загальна кількість штатних одиниць у відповідача зменшилась на 38 одиниць, доводи позивача про наявність у відповідача можливості запропонувати йому іншу посаду є недоведеними.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною другою статті 42 КЗпП України встановлено категорії громадян, яким надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці та кваліфікації, а саме: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємству, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

На підтвердження тієї обставини, що позивач не мав переважного права на залишення на роботі, відповідачем надано інформацію про те, яким працівникам було надано перевагу, з огляду на їх профільну освіту та трудовий стаж (а.с. 38-40).

З наданої інформації вбачається, що позивач 20.06.1997 закінчив Кіровоградський державний педагогічний університет імені В. Винниченка і здобув кваліфікацію спеціаліста - вчитель історії та народознавства. Безперервний стаж роботи на момент звільнення - 1 рік 11 місяців 30 днів.

При цьому відповідач надав перевагу:

- працівнику з вищою освітою за кваліфікацією економіст-менеджер, магістр менеджменту персоналу, кваліфікацією бухгалтера, бакалавра економіки, бакалавра права, безперервним стажем роботи 1 рік 3 місяці 30 днів;

- працівнику з вищою освітою за кваліфікацією менеджер, інженер-системотехнік, безперервним стажем роботи 1 рік 3 місяці 30 днів;

- працівнику з вищою освітою за кваліфікацією психолога, безперервним стажем роботи 14 років 1 місяць 25 днів;

- працівнику з вищою освітою за кваліфікацією менеджера -економіста соціально-культурної сфери безперервним стажем роботи 11 років 6 місяців 29 днів;

- працівнику з вищою освітою за кваліфікацією лікаря, безперервним стажем роботи 1 рік 6 місяців 27 днів;

- працівнику з вищою освітою за кваліфікацією лікаря-лікувальника безперервним стажем роботи 7 років 6 місяців 5днів;

- працівнику з вищою освітою за кваліфікацією вчителя української мови і літератури зарубіжної літератури, безперервним стажем роботи 10 років 2 місяці 27 днів;

- працівнику з вищою освітою за кваліфікацією фельдшера, психолога, фахівця по роботі з персоналом, викладача вищого навчального закладу, безперервним стажем роботи 5 років 5 місяців 8 днів;

-працівнику з вищою освітою, кваліфікацією лікаря, юриста, безперервним стажем роботи 11 років 11 місяців 22 дні;

- працівнику з вищою освітою за кваліфікацією магістра з польської мови та літератури , безперервним стажем роботи 15 років 30 днів.

- працівнику з вищою освітою за кваліфікацією економіста, безперервним стажем роботи 9 років 11 місяців 28 днів.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовом позивач не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він мав переважне право перед вказаними працівниками на залишення на роботі.

Позивач не надав таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Посилання позивача на те, що відповідач не провів заходів щодо оцінки рівня його кваліфікації на займаній посаді та продуктивності праці при виконанні ним своїх посадових обов`язків, є необґрунтованими.

Доводи позивача про те, що відповідачем не було враховано його трудовий стаж у Фонді соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, правонаступником якого є Фонд, в період з 2013 р. по 2016 р., не підтверджені відповідними доказами.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, останній зазначав, що перебував у трудових відносинах з відповідачем з 01.11.2016 р.

Встановивши, що посада позивача скорочена, а також те, що, як станом на момент попередження, так і станом на момент звільнення позивача, у відповідача не було вакантних посад, які б могли бути запропоновані позивачу, недоведеності тієї обставини, що він мав переважне право на залишення на роботі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулось з дотриманням порядку вивільнення з роботи за скороченням чисельності та штату працівників.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем норм трудового законодавства при його звільненні, є необґрунтованими та підлягають відхиленню.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення цим судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк