КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Трусова Т.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 . ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог вказувала, що 25 грудня 2014 року між позивачем та відповідачами, за усною домовленістю було укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав на приватне підприємство «Київмед-центр». На виконання цього договору позивачем було сплачено 350 000 грн. Окрім того. у зв`язку з придбанням підприємства позивач уклала договір оренди нежитлового приміщення, за оренду якого за чотири місяці сплатила 48 000 грн.

Згодом позивач дізналась, що на її ім`я зареєстроване приватне підприємство «Київмед», яке не має ні майна, ні стоматологічного обладнання, ні ліцензії, ні документів, тоді як позивач укладала усний договір купівлі-продажу корпоративних прав на приватне підприємство «Київмед-центр». У зв`язку з цим позивач звернулася до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з вимогою повернути грошові кошти.

ОСОБА_1 05 березня 2015 року повернула позивачу 130000 грн., 16 березня 2015 року ОСОБА_1 повернула позивачу 150000 грн., а залишок в сумі 60000 грн. зобов`язувалась повернути до 19 березня 2015 року, проте ці кошти так і не були повернуті.

З урахування того, що зобов`язання мають виконуватися належним чином, позивач вважала, що стягненню також підлягає 3% річних та інфляційні втрати за несвоєчасне повернення грошових коштів.

На підставі викладеного, позивач просила суд першої інстанції стягнути солідарно з відповідачів 226754,80 грн., з яких 60000 грн. - сума боргу, 3854,80 грн. - 3% річних, 25000 грн. - послуги адвоката, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

У лютому 2017 року позивачка подала до суду першої інстанції змінений та уточнений позов про стягнення з відповідачів боргу, посилаючись на те, що ОСОБА_2 позичила ОСОБА_4 та ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 350 000 грн. Відповідно до розписки від 05 березня 2015 року ОСОБА_1 повернула позивачу 130000 грн., залишок від суми боргу в розмірі 210 000 грн. зобов`язувалась повернути протягом десяти днів, тобто до 15 березня 2015 року. Відповідно до розписки від 16 березня 2015 року ОСОБА_1 повернула позивачу 150 000 грн., а залишок від суми боргу в розмірі 60 000 грн. зобов`язувалася повернути до 19 березня 2015 року. Разом з тим, станом на день звернення до суду з позовом відповідачу не повернули позивачу суму боргу, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

На підставі викладеного в зміненому і уточненому позові позивач просив суд першої інстанції стягнути солідарно з відповідачів заборгованість в розмірі 92 217,53 грн. яка складається з: 60000 грн. - сума боргу, 3 417,53 грн. - 3% річних, 28 800,53 грн. - інфляційні втрати, а також вирішити питання про розподіл судових витрат (а.с. 88-91).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 92 217 гривень 53 копійки та судовий збір в сумі 922 гривні 18 копійок, а усього 93 139 гривень 71 копійку.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а також не враховано, що позивачем не доведено та не надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність між сторонами договірних зобов`язань. Так, позивачем не доведено, та обставина, що між ним та ОСОБА_5 укладався договір купівлі-продажу корпоративних прав приватного підприємства «Київмед-центр», доказів на підтвердження переходу прав чи передачу частки учасника у статутному капіталі товариства, а також не надано суду жодних допустимих доказів, які б підтверджували факт передачі позивачем грошових коштів у розмірі 350 000 грн. ОСОБА_5 . Відповідно суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про виникнення новації боргу між сторонами справи, що виник з іншого боргу у зв`язку з відмовою позивача від договору купівлі-продажу корпоративних прав.

Відповідно між позивачем та ОСОБА_1 також відсутні зобов`язання щодо повернення грошових коштів на підставі договору позики, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження факту укладення такого договору, не надана суду боргова розписка, яка б підтверджувала факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 350 000 грн., а тому у суду першої інстанції були відсутні будь-які правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 боргу.

Окрім того, скаржник в поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та не враховано ту обставину справи, що позивачем у справі було одночасно змінено і предмет і підставу позовних вимог, що не допускається нормами ЦПК України.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, скаржник просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача боргу та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 не оскаржується, а тому перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача у справі.

Спростування доводів апеляційної скарги, які викладені у відзиві на апеляційну скаргу зводяться до викладу обґрунтувань позовних вимог, разом з тим, у відзиві позивач зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та не відповідає обставинам справи, а оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного у відзиві відповідач просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

На адресу Київського апеляційного суду 14 серпня 2019 року надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , в якому вона просить суд повідомити представника Відповідача-2 ОСОБА_6 про дату та час проведення судового засідання повісткою за вказаною адресою.

Дослідивши обставини справи та зміст вказаної заяви, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для розгляду справи в судовому засіданні, оскільки дана категорія справ підпадає під ознаки малозначних справ та не є складною. Жодного доказу на обґрунтування розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін заявниця суду не надала.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову (з урахуванням уточнених вимог) є стягнення боргу у загальному розмірі 92 217,53 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що 05 березня 2015 року ОСОБА_1 написала розписку, якою підтвердила факт повернення ОСОБА_2 130 000 грн. та зобов`язалась протягом 10 днів повернути залишок коштів в сумі 210 000 грн. (а.с. 5).

Відповідно до розписки від 16 березня 2015 року ОСОБА_1 підтвердила факт повернення ОСОБА_2 150 000 грн. та зобов`язалась протягом кількох днів (приблизно до 19 березня 2015 року) повернути залишок коштів в сумі 60 000 грн. (а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_1 у встановлений строк грошові кошти не повернула.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів із зобов`язанням їх повернення.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Суди першої інстанції встановив, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існують договірні правовідносини позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті.

Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на добуток індексів інфляції за період прострочення (сукупний індекс інфляції).

Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100.

На підтвердження розміру позовних вимог позивач надав суду розрахунки, відповідно до яких інфляційні втрати внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання склали 28 800 грн., а три проценти річних від простроченої суми - 3 417,53 грн.

Розрахунки позивача виконані за правильними формулами, з урахуванням статистичних даних про індекси інфляції за період прострочення. Вказані розрахунки не спростовані відповідачем, контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат відповідачі суду не надали.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість та доведеність вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Правильним є і висновок суду про відсутність підстав для стягнення боргу солідарно із правонаступників ОСОБА_4 , оскільки факт наявності між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 правовідносин позики та, відповідно, наявності у останньої заборгованості перед позивачем не підтверджується жодним доказом.

У апеляційній скарзі відповідач вказує, що договору позики сторони не укладали, позику у розмірі 350 000 грн не брали, розписок щодо позики немає, правовідносин позики між сторонами не існувало і не існує, а тому позивач безпідставно посилається на положення ст. 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України. У наданих позивачем так званих «розписках» ОСОБА_1 не вказано про передачу позивачем та отримання від неї відповідачами 25 грудня 2014 року в борг чи позику будь-яких коштів.

Разом з цим, у своїх запереченнях на позовну заяву (т.1, а.с. 77-81) ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 надавала їй грошові кошти, які ОСОБА_1 повернула у повному обсязі трьома платежами, про два з яких було складено розписки.

Колегія суддів також звертає увагу, що позивач не просить суд стягнути заборгованість у розмірі 350 000 грн за розпискою від 25 грудня 2014 року. Відповідно до розписки від 16 березня 2015 року, яка міститься у матеріалах справи (т.1, а.с. 7), сторони визначили суму грошових коштів у розмірі 60 000 грн та обов`язок ОСОБА_1 повернути кошти у встановлений строк.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не мав підстав для прийняття уточненої позовної заяви колегіясуддів також вважає необґрунтованими.

Так, за змістом цивільного процесуального закону під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 13 березня 2018 року у цивільній справі № 916/1764/17.

Зі змісту заяв позивача по суті справи вбачається, що і первісна вимога про відшкодування шкоди і нова вимога про стягнення боргу обґрунтовані, зокрема, однією і тією ж обставиною, а саме: розпискою відповідача ОСОБА_1 , згідно якої вона зобов`язалась повернути позивачу 60 000 грн.

Отже, заява позивача від 20 лютого 2017 року стосувалась виключно зміни предмета позову, тому відповідно до вимог ЦПК України в редакції, чинній на час вчинення процесуальних дій, суд правомірно прийняв дану заяву до розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко