Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 757/2829/14-ц

провадження № 61-19422св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О., Краснощокова Є. В., Журавель В. І., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені якого як законний представник діє його мати ОСОБА_4 , Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДА 7»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 7» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2016 року у складі судді Батрин О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду позовом, в якому, з урахуванням заміни первісного відповідача ОСОБА_5 у зв`язку з його смертю на правонаступників та подання до суду позовної заяви в новій редакції, просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якого як законний представник діє його мати ОСОБА_4 , на свою користь у відшкодування майнової шкоди по 31 115,00 грн з кожного, у відшкодування моральної шкоди по 2 500,00 грн з кожного, а також витрати по сплаті судового збору. Також просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 7» (далі - ТОВ«РАДА 7») увідшкодування майнової шкоди 62 230,00 грн, у відшкодування моральної шкоди 5 000 грн, витрати по оплаті послуг експерта у розмірі 700 грн, а також витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що наприкінці червня 2011 року з вини мешканців вище розташованої квартири № 4 відбулося залиття квартири АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві власності, у зв`язку з чим йому була спричинена майнова та моральна шкода.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «РАДА 7» на користь ОСОБА_1 125 860 грн майнової шкоди, 2 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто до ТОВ «РАДА 7» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 365, 90 грн, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 5 000 грн за проведення судової експертизи.

Суд першої інстанції виходив із того, що залиття квартири позивача сталося унаслідок бездіяльності ТОВ «РАДА 7», яке вчасно не усунуло підтікання в каналізаційному стояку, що відноситься до внутрішньобудинкової мережі і перебуває під безпосереднім обслуговуванням та відповідальністю товариства, а відтак саме воно має відшкодувати заподіяну шкоду у розмірі, визначеної висновком експертизи.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2016 рокузалишено без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції, як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року відповідач ТОВ «РАДА 7» звернувся з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, з урахуванням уточнень, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «РАДА 7», витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою цього ж суду касаційної інстанції від 07 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

На виконання вимог підпункту 4 першого пункту розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів» 07 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ТОВ «РАДА 7» аргументована тим, що суди попередніх інстанцій, беручи до уваги висновок судової будівельно - технічної експертизи, не врахували, що вказаний висновок було складено з порушеням норм законодавства, які регламентують порядок призначення і проведення судових експертиз, а саме статей 58,59, 60 та 213 ЦПК України, пункт 1.13 Інструкції про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень, Науково - методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення експертних досліджень, частин третьої та одинадцятої Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», та дійшли помилкового висновку про стягнення з ТОВ «РАДА 7» на користь ОСОБА_1 майнової та моральної шкоди, завданої залиттям квартири на підставі вказаного висновку експертизи.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Позиція Верховного Суду

Касаційну скаргу належить задовольнити з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 квартира № 4 в цьому ж будинку знаходиться поверхом вище.

До 09 грудня 2011 року квартира АДРЕСА_3 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та його сину ОСОБА_3 , в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадщину прийняли його мати - ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 , які стали співвласниками вищевказаної квартири, відповідно у частках 1/4 та 3/4 .

Вказані спадкоємці були залучені до участі у справі як правонаступники ОСОБА_5 .

Як вже зазначалось ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в тому числі до ОСОБА_5 в грудні 2012 року після смерті названого відповідача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно частини 3 статті 3 ЦПК України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, чинного на час пред`явлення позову та розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна норма права міститься й у пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, чинного на час розгляду справи Верховним Судом.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).

Аналогічна норма міститься у пункті 7 частини першої статті 255 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

З аналізу пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року (пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України) вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.

У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини.

У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки.

Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом.

Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом.

Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства.

Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з частиною першою статті 26 ЦПК України 2004 року у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб (аналогічна норма у частині першій статті 42 чинного ЦПК України).

У статті 28 ЦПК України 2004 року визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи (стаття 46 чинного ЦПК України).

Частиною першою статті 29 ЦПК України 2004 року передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 чинного ЦПК України).

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України, пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 чинного ЦПК України).

Аналіз вказаних норм процесуального права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 чинного ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення з позовом до суду відповідач у справі повинен мати цивільну процесуальну правосуб`єктність. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України, пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року).

При цьому норма статті 205 ЦПК України 2004 року (статті 255 чинного ЦПК України) є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України (пунктами 1-7 статті 205 ЦПК України 2004 року), незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі-спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції не повинен був відкривати провадження у цій справі, оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до померлої особи. А, відкривши провадження у справі, суд повинен був його закрити на підставі пункту 1 статті 205 ЦПК України 2004 року (пункту 1 частини першої статті 255 чинного ЦПК України).

Апеляційний суд на вказане порушення норм процесуального права судом першої інстанції уваги не звернув та переглянув справу в апеляційному порядку по суті.

Крім того, нормою пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року (пункту 7 частини першої статті 255 чинного ЦПК України) визначено, що суд продовжує розглядати справу у випадку смерті фізичної особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво. Оскільки правосуб`єктність померлої особи припинилася, до цивільного процесу залучаються правонаступники. Якщо ж позивач у зв`язку із залученням спадкоємців змінив предмет та підставу позову одночасно, суд повинен відмовити у вчиненні відповідної процесуальної дії, оскільки одночасна зміна предмета та підстави позову є фактично новим позовом, який може бути пред`явлено до спадкоємців самостійно (окремо). Тобто у такому разі визнається, що позивач відмовився від первинно пред`явленого позову.

Відповідно до статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд, серед іншого вирішує такі питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В своїй позовній заяві ОСОБА_1 як на правову підставу своїх вимог посилався на ст. ст. 22, 23, 1166, 1167, 1190 ЦК України та Закон «Про житлово-комунальні послуги.

Задовольняючи вимоги до ТОВ «РАДА 7», суд першої інстанції, окрім статей 1166, 1192 ЦК України, які регулюють позадоговірні (деліктні) зобов`язання, посилався як на правову підставу задоволення позову до цього відповідача на Закон «Про житлово-комунальні послуги», положення Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що відносяться до сфери регулювання договірних зобов`язань.

Фактично місцевий суд застосував взаємовиключні правові підстави для кваліфікації встановлених у справі обставин.

Таким чином, застосувавши при вирішенні позовних вимог норми права, які регулюють різні за своєю правовою природою зобов`язання, суд першої інстанції в порушення вимог статті 214 ЦПК України не визначився з характером спірних правовідносин та правовими нормами, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, у зв`язку з чим таке рішення суду не можна визнати законним і обґрунтованим.

Крім того, суд першої інстанції, стягнувши з ТОВ «РАДА7» на відшкодування майнової шкоди 125 860 грн замість 62 230 грн, про що просив в своїй позовній заяві ОСОБА_1 , вийшов за межі позовних вимог, чим порушив приписи частини 1 статті 11 ЦПК України 2004 року.

Апеляційний суд зазначені порушення суду першої інстанції не усунув, залишивши оскаржуване рішення без змін.

У зв'язку з такими порушеннями норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи (частина третя статті 411 ЦПК України), оскаржувані судові рішення належить скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДА 7» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2016 рокута ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2017 року скасувати, а справу № 757/2829/14-ц направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

Є. В. Краснощоков

В. І. Журавель

М. М. Русинчук