Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 761/21643/16-ц

провадження № 61-33316св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року

у складі судді Юзькової О. Л. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва

від 21 червня 2017 року в складі колегії суддів: Невідомої Т. О.,

Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») про встановлення факту відсутності істотних умов договору.

Позовна заява мотивована тим, що при укладенні між нею та

ПАТ «КБ «Надра» кредитного договору від 31 березня 2008 року не було дотримано істотних умов, які передбачені чинним законодавством в галузі кредитування. Всупереч вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту у договорі про надання споживчого кредиту не було зазначено детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача, а також графіку платежів з розписаною сукупною вартістю кредиту за кожним платіжним періодом.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт відсутності

у кредитному договорі від 31 березня 2008 року № 059/45/08-Ф, укладеному між нею та ПАТ «КБ «Надра», таких істотних умов договору, як детальний розпис сукупної вартості кредиту та графіку платежів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня

2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, залишено без задоволення. Вказане рішення ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 червня2015 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 04 вересня 2015 року відмовлено у допуску справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним. Вказаними судовими рішеннями встановлено, що кредитний договір від 31 березня 2008 року № 059/45/08-Ф відповідає всім вимогам чинного законодавства, тому вважав, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту відсутності істотних умов договору, відсутні. Крім того, позивачем обраний спосіб не є ефективним засобом правового захисту.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту відсутності істотних умов договору, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а обраний позивачем спосіб не є ефективним засобом правового захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу

№ 761/21643/16-ц з Шевченківського районного суду м. Києва.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

06 червня 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що районним судом було неправильно застосовано частину третю статті 61 ЦПК України та помилково прийняті оціночні судження судів як преюдиційні факти.

Посилається на правові висновки Верховного Суду України висловлені в постанові від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13.

Зазначає, що лише позивач може вирішувати чи обраний ним спосіб захисту буде сприяти захисту його права та чи такий спосіб захисту буде ефективним для позивача. Тому, висновки суду про те, що обраний позивачем спосіб не є ефективним засобом правового захисту, вважає необґрунтованими.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 059/45/08-Ф. Згідно з умовами якого останній надано у тимчасове користування, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 69 622,42 дол. США, в порядку і на умовах, визначених цим договором, для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу житла - квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зобов`язалася своєчасно повернути отриманий кредит (кінцевий термін повернення кредиту 12 березня 2033 року), сплатити відсотки за користування кредитом на підставі відсоткової ставки у розмірі 12,99 % річних і виконати свої зобов`язання згідно з даним договором в повному обсязі у встановлений договором термін, а у разі порушення зобов`язання, крім сплати всіх нарахованих відсотків, комісій, можливих штрафних санкцій у строк, визначений договором, сплатити пеню (а.с. 4-8).

31 березня 2008 року для забезпечення виконання грошових зобов`язань

за кредитним договором від 31 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та

ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого остання передала в іпотеку ПАТ КБ «Надра» квартиру

АДРЕСА_1 .

ПАТ КБ «Надра» виконало зобов`язання за кредитним договором

від 31 березня 2008 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва

від 03 червня2015 року, позов ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним, залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 10 липня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1

на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду України від 04 вересня 2015 року відмовлено

у допуску справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Надра» про визнання кредитного договору недійсним.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ПАТ «КБ «Надра», в якому просила встановити факт відсутності

у кредитному договорі від 31 березня 2008 року, укладеному між нею

та ПАТ «КБ «Надра», таких істотних умов договору, як детальний розпис сукупної вартості кредиту та графіку платежів.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої і апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під

час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила встановити факт відсутності у кредитному договорі від 31 березня 2008 року, укладеному між нею та ПАТ «КБ «Надра», таких істотних умов договору, як детальний розпис сукупної вартості кредиту та графіку платежів.

Згідно з частиною першою статті 234 ЦПК України від 18 березня 2004 року

в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За змістом пункту 5 частини другої статті 234, частини другої статті 256 ЦПК України 2004 року суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови

від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Якщо виникнення, зміна або припинення цивільних прав залежить від настання певних фактів, особа вправі звернутися до суду з вимогами про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Розгляд таких вимог проводиться судом у порядку окремого провадження за умови, що встановлення відповідних фактів не пов`язується з вирішенням спору про право. В іншому випадку за наявності спору відповідна особа вправі заявити вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, разом з вимогою про захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в позовному провадженні.

Можливість вирішення вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, без вимоги про захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в позовному провадженні не передбачено, оскільки саме по собі встановлення такого факту не сприяє захисту прав позивача.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Ураховуючи зазначене, посилання касаційної скарги на висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року

в справі № 6-32цс13 є безпідставними.

Посилаючись на те, що кредитний договір укладений з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки в ньому відсутні такі істотні умови договору, як детальний розпис сукупної вартості кредиту та графік платежів, позивач ОСОБА_1 вправі була б звернутися із вимогами про визнання недійсним договору, що в такому випадку є належним способом захисту прав.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору

з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір

є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення спірного договору, було визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту

(в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про встановлення факту відсутності істотних умов договору, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 червня2015 року, позов ОСОБА_1 до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору від 31 березня 2008 року № 059/45/08-Ф недійсним, залишено без задоволення. Вказаним рішенням встановлено, що спірний договір

є справедливим, його зміст не суперечить вимогам законодавства, а його умови відповідають ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. При цьому судами зазначено, що обраний позивачем спосіб не є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, тому висновок судів про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 є законним та обґрунтованим.

Установивши, що укладений між сторонами кредитний договір містить всі істотні умови, передбачені для такого виду правочину, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції повно та всебічно встановили обставини справи та правильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення районного та апеляційного судів - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року

та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2017 року залишити

без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець