Постанова

Іменем України

29 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 607/1227/17

провадження № 61-30865св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Лесько А. О.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2017 року у складі судді Грицака Р. М. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2017 року у складі суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_1 ,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що вони із відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20 квітня 1985 року. 23 липня 2013 року вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрована на відповідача ОСОБА_1 . На даний час стосунки між ними погіршилися та вони не можуть досягти згоди щодо користування вищезазначеною квартирою, яку ОСОБА_1 має намір відчужити одноособово. Тому просив в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що 30 червня 2011 року батько ОСОБА_3 подарував їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Договір дарування цього ж числа 30 червня 2011 року посвідчений нотаріусом Александровою Є. Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1-706. Оскільки на той час вона проживала на території України в АДРЕСА_3 і була громадянкою України, це ускладнювало процес продажу квартири, тому 09 листопада 2012 року вона подарувала вищевказану квартиру своєму родичу громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 , який 07 грудня 2012 року продав зазначену квартиру громадянину Росії ОСОБА_5 10 січня 2013 року ОСОБА_4 переслав виручені від продажу квартири гроші на ім`я її дочки ОСОБА_6 та зятя ОСОБА_7 по 18 тис. доларів США кожному, а в цілому 36 тис. доларів США. З метою придбання для неї квартири в м. Тернопіль ОСОБА_8 25 червня 2013 року уклав попередній договір з власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_9 про купівлю даної квартири. 23 липня 2013 року між нею та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . 23 липня 2013 року вона зареєструвала право власності на квартиру. Зазначала, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти та не є спільним майном подружжя, тому просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що суд критично оцінює твердження ОСОБА_1 про те, що квартира АДРЕСА_1 придбана нею за особисті кошти, отримані від продажу належної їй квартири АДРЕСА_2 , оскільки згідно матеріалів справи дана квартира була відчужена ОСОБА_1 шляхом дарування ОСОБА_4 . Крім того, суд вважає недоведеними й посилання ОСОБА_1 на передачу їй громадянином ОСОБА_4 коштів в розмірі 36 тис. доларів США, оскільки будь-які докази, які б підтверджували даний факт, в матеріалах справи відсутні. Таким чином судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі ними набуто спірне майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишеон без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивовано тим, що доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти, які отримані від продажу належної їй квартири АДРЕСА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки нею не представлено, а судом не здобуто жодного доказу, що саме ці кошти після відчуження квартири в Росії витрачені на придбання квартири в м .Тернополі . Дані доводи спростовуються грошовими переказами, в яких зазначено, що ОСОБА_4 дарує по 18 тис. доларів США ОСОБА_10 та ОСОБА_8 і ці кошти вони отримали в січні 2013 року, а квартира придбана в липні 2013 року. В матеріалах справи відсутні будь-які підтверджуючі докази передачі ій ОСОБА_4 коштів в розмірі 36 тис. доларів США. Крім того, пунктом 7 договору купівлі-продажу від 23 липня 2013 року передбачено, що на момент укладення цього договору вона перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , який дає згоду на купівлю квартири у спільну сумісну власність подружжя, відповідно до заяви. Отже, рішення суду першої інстанції щодо відмови у зустрічному позові про визнання за ОСОБА_1 особистою власністю вищезгаданої квартири є вірним.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що її доводи про придбання спірної квартири підтверджені документально, суд необґрунтовано відхилив надані нею докази.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20 квітня 1985 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу № НОМЕР_1.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію права власності, виданого 28 липня 2011 року Управлінням Федеральної служби державної реєстрації, кадастру і картографії по Ленінградській області, ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2.

09 листопада 2012 року ОСОБА_1 подарувала громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування, зареєстрованим 03 грудня 2012 року Управлінням Федеральної служби державної реєстрації, кадастру і картографії по Ленінградській області.

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 07 грудня 2012 року в м. Волхов Ленінградської області, ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_5 за 90 тис. рублів.

10 січня 2013 року ОСОБА_4 здійснив грошовий переказ в розмірі 18 тис. доларів США на ім`я ОСОБА_10 (дочка сторін) та грошовий переказ в розмірі 18 тис. доларів США на ім`я ОСОБА_8 (зять сторін), через ПАТ «Сбербанк», що підтверджується заявками на переказ в іноземній валюті.

Згідно виписки по особовому рахунку, сформованої 23 листопада 2016 року ПАТ «Сбербанк» Тернопільське відділення № 1, ОСОБА_10 за період з 01 січня 2013 року по 30 січня 2013 року отримала з поточного рахунку кошти в сумі 18 010 доларів США.

Згідно виписки по особовому рахунку, сформованої 10 березня 2017 року ПАТ «Сбербанк» Тернопільське відділення № 1, ОСОБА_8 за період з 01 січня 2013 року по 10 березня 2013 року отримав з поточного рахунку кошти в сумі 18 010 доларів США.

25 червня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладено попередній договір однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до заяви, посвідченої 23 липня 2013 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л. В., ОСОБА_2 дає згоду своїй дружині ОСОБА_1 на купівлю за спільні кошти подружжя однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . Згідно даної заяви шлюбний договір між подружжям ОСОБА_1 не укладено та встановлений режим сумісної власності не змінений.

Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 23 липня 2013 року та посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Бойко Л. В., ОСОБА_1 . купила у ОСОБА_9 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 23 липня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами процесуального закону, суди встановили, що ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не надала доказів на підтвердження своїх доводів про те, що квартира придбана нею за особисті кошти, які отримані від продажу належної їй квартири АДРЕСА_2 ; доказів про те, що саме ці кошти після відчуження квартири в Російській Федерації витрачені на придбання квартири в м. Тернополі .

Зокрема, суди зазначили, що такі доводи спростовуються грошовими переказами, в яких вказано, що ОСОБА_4 дарує по 18 тис. доларів США ОСОБА_10 та ОСОБА_8 ; в матеріалах справи відсутні докази передачі ОСОБА_4 коштів в розмірі 36 тис. доларів США ОСОБА_1 .

Крім того, пунктом 7 договору купівлі-продажу від 23 липня 2013 року передбачено, що на момент укладення цього договору ОСОБА_1 перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , який дає згоду на придбання квартири у спільну сумісну власність подружжя.

На підставі встановлених обставин суди дійшли висновку про належність квартири та спільного майна подружжя та її поділу між сторонами у рівних частинах.

Доводи касаційної скарги є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням викладеного, підстави для скасування судових рішень у справі відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

А. О. Лесько