Справа № 465/4711/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/1283/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представниці позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2018 року в складі судді Мартьянової С.М. у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 з участю третьої особи Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Думи Галини Михайлівни про визнання недійсним заповіту, -

в с т а н о в и л а :

ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2018 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 з участю третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Думи Галини Михайлівни про визнання заповіту недійсним задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказану ухвалу оскаржила ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову. Вважає, ухвалу незаконною, необґрунтованою, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд безумовно та безаналітивно, прийняв доводи позивача щодо необхідності забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказану квартиру та неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, не мотивував свої висновки та зі змісту ухвали не вбачається з яких саме мотивів суд прийшов до висновку про підставність заявленого клопотання та необхідності вжиття саме такого способу забезпечення. Вказує, що вжитий захід забезпечення позову явно виходить за межі предмету позову оскільки спір між сторонами виник із спадкових правовідносин, а саме визнання заповіту недійсним. Звертає увагу на те, що поза увагою суду залишилось те, що позивач не є спадкоємцем померлої ОСОБА_7 взагалі, ані за законом, ані за заповітом, тому жодного відношення ані до спірної квартири, ані до спадкоємства позивач не має. Також, зазначає, що, накладаючи арешт на квартиру, суд не перевірив належності ОСОБА_1 вказаної квартири. Звертає увагу, що виходячи з заявлених вимог позивач бажає визнати недійсним заповіт, а питання ймовірного відчуження нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 виходить за межі предмету позову у даній цивільній справі та не породжує юридичних наслідків для позивача.

В судове засідання окрім представниць сторін решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що інтереси сторін у судовому засіданні захищали представниці.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці відповідачки на підтримання апеляційної скарги, представниці позивача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів заяви (клопотання) про забезпечення позову, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також пояснень представниць сторін у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.2 ст. 149, п.1 та 2 ч.1, ч.3 ст. 150, ч.7 ст. 153, ч.3 ст. 154 Цивільного процесуального кодексу України, п.п. 4, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» та задовольняючи заяву про забезпечення позову, виходив з того, що враховуючи підстави позову та обставини справи, з яких вбачається, що між сторонами дійсно виник спір, предметом позову є визнання заповіту недійсним щодо спадкування квартири АДРЕСА_1 , обґрунтування та аргументованість позивачем заяви про забезпечення позову, вид забезпечення позову, зазначені у заяві причини необхідності забезпечення позову, суд прийшов до висновку, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки невжиття заходів по забезпеченню позову може призвести до відчуження майна, внаслідок чого виконання можливого рішення суду про задоволення позову буде суттєво утруднене чи неможливе. Заява про забезпечення позову достатньо мотивована, у ній зазначені причини, у зв`язку з якими виникла необхідність забезпечення позову.Станом на час розгляд судом заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення, згідно з частиною 3 статті 154 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіряючи оскаржуване судове рішення в межах доводів апеляційної скарги вважає, що підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції немає.

Згідно ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як допред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно або грошові кошти неплатоспроможного банку, а також на майно або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних злочином. Не може бути накладено арешт на предмети, що швидко псуються. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення тимчасової адміністрації або ліквідації банку, заборони або встановлення обов`язку вчиняти певні дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні тимчасової адміністрації чи ліквідації банку. Не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов`язку вчиняти певні дії. Не допускається забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії за позовами власників або кредиторів неплатоспроможного банку до такого банку або Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Майно або грошові суми клієнта неплатоспроможного банку, на які судом накладено арешт до дня віднесення банку до категорії неплатоспроможних, можуть бути передані приймаючому або перехідному банку чи спеціалізованій установі, утвореній Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, у встановленому законодавством про систему гарантування вкладів фізичних осіб порядку з письмовим повідомленням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб особи, в інтересах якої накладено арешт. При цьому передані майно або грошові суми залишаються обтяженими відповідно до ухвали суду про накладення арешту. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Відповідно до змісту п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», у якій судом касаційної інстанції розтлумачено схожі правовідносини, «забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду».

Відповідно до змісту п. 3 Постанови, згідно з п.1 ч.1 ст. 152 ЦПК України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачу і знаходяться у нього або в інших осіб.

Згідно змісту п.4 згаданої Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що:

-між сторонами дійсно виник спір та

-існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову;

-з`ясувати обсяг позовних вимог,

-дані про особу відповідача, а також

-відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Колегія суддів, відповідно до вказаних вище вимог закону та роз`яснень схожих за змістом правовідносин, перевіряючи: чи дійсно між сторонами виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; обсяг позовних вимог; дані про особу відповідача; відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; а також беручи до уваги інтереси інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає та заходи забезпечення були вжиті судом підставно.

Як вбачається із виділених матеріалів цивільної справи, що надійшли на розгляд до апеляційного суду, 6.08.2018р. ОСОБА_3 заявлено позов до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус ЛМНО Дума Г.М., у якому він просив суд визнати заповіт ОСОБА_8 №1586 від 25.07.2012р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Думою Г.М. недійсним.

В обґрунтування позову посилався зокрема на те, що він є спадкоємцем померлої ОСОБА_8 четвертої черги, оскільки проживав з померлою однією сім`єю з 2004 по 2012 рік. Однак оскаржуваний заповіт фактично позбавляє його права на спадщину, законної власності на спірну квартиру так як складений на відповідачку.

Також 06.08.2018р. ОСОБА_3 подав суду клопотання про забезпечення позову, у якому просив суд забезпечити його позов шляхом накладення арешту на спірну квартиру, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

Дане клопотання мотивував тим, що позивачем подано позов про визнання заповіту ОСОБА_8 недійсним. Оспорюваний заповіт стосується спадкування права власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 . Даний заповіт, на думку позивача, порушує його право на власність. У разі не застосування заходів забезпечення (арешту майна), неправомірний (до розгляду справи в суді та набрання законної сили рішенням суду) спадкоємець отримає реальну можливість здійснити відчуження квартири, яка є спадковим майном, вказаним у спірному заповіті, що ускладнить у майбутньому виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог та відповідно реалізацію права позивача на спадкування права власності та цю нерухомість. А тому, застосування такого забезпечувального заходу, як накладення арешту на нерухоме майно, гарантуватиме виконання рішення суду та реалізацію прав і законних інтересів позивача, як спадкоємця.

Як вбачається з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, позивач ОСОБА_3 є власником спірної квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Право власності позивачем набуто на підставі договору дарування №3-2417 від 29.12.2004 року.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року, яке залишене без змін постановою Верховного Суду від 03 травня 2018 року, визнано недійсним вище вказаний договір дарування спірної квартири.

Також, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, встановлено, що відповідач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8 за заповітом від 25.07.2012 року, тому сам факт реєстрації за позивачем спірної квартири не свідчить про те, що спірна квартира належить йому.

Відповідно до згаданого рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2017 року та факту прийняття спадщини відповідачкою, спірна квартира підлягає передачі відповідачці.

З наведеного вбачається, що право власності на спірну квартиру, яке з 2005 по 2018 рік належало позивачу скасоване, на підставі рішення суду та з 3.05.2018 року власність на квартиру де юре повинна бути зареєстрована за померлою ОСОБА_8 .

Зважаючи ж на її смерть 20.01.2014 року, оспорюваний заповіт та факт прийняття відповідачкою спадщини така квартира перейшла у власність де факто до відповідачки.

У випадку ж визнання недійсним заповіту, як вбачається із позовної заяви (що підлягає доведенню в рамках цього позову) спадщину після ОСОБА_8 вправі прийняти позивач та квартира фактично належатиме йому.

Тому спір, про визнання недійсним заповіту, у даному випадку слід вважати майновим та таким, що поданий, на думку, позивача на захист його права власності.

Відповідачка категорично заперечує позовні вимоги, що вбачається і з апеляційної скарги та вважає його надуманим.

Враховуючи вказане, зокрема, те, що на підставі рішень судів квартира підлягає передачі відповідачці та скасування реєстрації права власності за позивачем надає можливість відповідачці вільно розпоряджатися квартирою, а наявність спору між сторонами свідчить, що загрози відчуження квартири є реальними.

Тому, слід вважати, що захід вжитий судом стосується та співмірний позовним вимогам та забезпечує виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог (які є майновими та забезпечують можливість реалізації права власності на квартиру за позивачем), оскільки унеможливлює, зокрема, відчуження виключно спірного майна (фактично предмету спору).

Крім цього, невжиття такого заходу слід вважати ставить під загрозу можливість виконання потенційного рішення суду про задоволення позову: оскільки спірне майно може бути відчуженим у випадку реєстрації за відповідачкою права власності та зважаючи на перебування такого спору у суді; також є загроза того, що спірне майно може бути видозмінене або іншим чином реконструйоване, переобладнане тощо, що знову ж може утруднити чи зробити неможливим виконання потенційно можливого рішення про задоволення позову, яким позивач захищає своє майнове право.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід залишити без задоволення, ухвалу ж суду першої інстанції, як таку що відповідає обставинам, які мають значення та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра