ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5898/19 Справа № 202/986/18 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та додаткових угод до нього,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", яке з 21 травня 2018 року змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", (далі - АТ КБ "ПриватБанк") про захист прав споживачів, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та додаткових угод до нього, мотивуючи його тим, що 04 червня 2007 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір про надання споживчого кредиту №DN/536, за умовами якого їй було надано кредит у розмірі 27.000 доларів США, що на день укладання договору еквівалентно 136.350 грн., з процентною ставкою 16% річних.

Вказували, що поручителем за даним договором виступив ОСОБА_2 , який уклав з банком договір поруки №DN/536-2 від 04 червня 2007 року, за умовами якого він зобов`язався відповідати за належне виконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань за кредитним договором.

Зазначали, що договір про надання споживчого кредиту є таким, що не відповідає чинному законодавству України, несправедливим та повинен бути визнаний недійсним, під час його укладання позичальника було введено в оману, а волевиявлення ОСОБА_1 на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договорі, суперечили її волевиявленню на його укладення саме на таких умовах.

Посилаючись на те, що банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, що є порушенням Закону України "Про захист прав споживачів", а тому просили суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №DN/536 від 04 червня 2007 року та додаткові угоди №1,2 до вказаного договору.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволення позову, наголошувала на тому, що відповідачем грубо порушено Закон України "Про захист прав споживачів".

04 червня 2019 року відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду законне та обґрунтоване, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначав, що спірний кредитний договір відповідає вимогам законодавства, а всі доводи апеляційної скарги є надуманими.

19 серпня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання від позивача ОСОБА_1 про відкладення розгляду її апеляційної скарги на іншу дату у зв`язку з її знаходженням на лікуванні (а.с.130-131).

Колегія суддів вважає за необхідне дане клопотання залишити без задоволення, оскільки до заяви не додано жодних належних доказів перебування її на лікуванні та неможливості прибути у судове засідання, та звертає увагу на те, що відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п.1 ст.371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Також з клопотання вбачається, що у ОСОБА_1 є представник за довіреністю - Санцевич В.В., яка саме надала до суду клопотання про відкладення розгляду по справі.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності належним чином сповіщеного апелянта ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 , сповіщених належним чином (а.с.127,128).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що 04 червня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №DN/536, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 27.000 доларів США (а.с.59-64).

У додатку №1 від 04 червня 2007 року до кредитного договору сторонами погоджено графік погашення кредиту і відсотків за користування кредитом (а.с.65-66).

04 червня 2007 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір поруки №DN/536-2, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів,нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені, та інших платежів, відшкодування збитків (а.с.11 зв.стор.).

Пунктом 1.1 договору у рамках програми мікрокредитування, при наявності вільних коштів, банк зобов`язується надати позичальникові кредит у межах суми, зазначеної в п.1.2 даного договору, на термін і на умовах, передбачених у даному договорі, а позичальник зобов`язується повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановлені даним договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно з цим договором у повному обсязі. Сума кредиту 27.000 доларів США (п.1.2). Термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, але не пізніше 05 червня 2012 року (п.1.3). Кредит надається на наступні цілі: придбання мікроавтобусу (п.1.4).

Згідно з п.2.2.2. кредитного договору позичальник зобов`язався сплачувати банку відсотки за користування кредитом відповідно до п.п.2.3.1,2.3.2,4.1,4.2,4.3,4.4, 4.11,4.12 договору.

Відповідно до п.4.3 договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.3,2.2.3,2.3.3,2.4.1.,4.11 даного договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Позивач ОСОБА_1 до весни 2009 року виконувала умови кредитного договору.

Рішеннями Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2011 року, від 14 вересня 2012 року, від 14 березня 2016 року з позивачів на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягувалась заборгованість за спірним кредитним договором.

Із змісту рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 березня 2016 року вбачається, що ОСОБА_1 визнавала, що в неї є заборгованість за кредитним договором, яка виникла через матеріальні труднощі (а.с.72-77).

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для його задоволення відсутні, позов є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли договірні правовідносини шляхом укладання та підписання спірного договору про надання споживчого кредиту та додаткових угод до них.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часу кладення, так і виконання такого договору.

За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Матеріалами справи підтверджується факт укладання договору кредиту №DN/536 на придбання мікроавтобусу (а.с.59-640, про що свідчить підписи сторін на кожній сторінці.

Договором чітко визначено предмет договору, права та обов`язки сторін, забезпечення кредиту, порядок розрахунків, додаткові зобов`язання позичальника, відповідальність сторін, термін дії договору і порядком зміни умов договору, інші умови (п.п.1,2,3,4,5,6,7,8 спірного договору), визначено детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту.

Також сторонами у додатку №1 до кредитного договору - графіку погашення кредиту відсотків і винагороди було обумовлено та узгоджено дату погашення кредиту, сплату відсотків і винагороди, загальну суму внеску, суму кредиту до погашення, суму відсотків до сплати, сальдо по кредиту (а.с.65-66).

Погодження позичальника з умовами наданих кредитних коштів підтверджується також і договором застави автотранспорту, який було укладено того ж дня, 04 червня 2007 року (а.с.67-70).

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Банк надав позичальнику документи, які передували укладанню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.

Не встановлено і будь-яких обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, оскільки як вже зазначалось вище сторонами погоджено усі істотні умови при укладанні правочину.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що підписуючи спірний договір позичальник погодилась на проценту ставку 16%, а вона складає 26% є хибними, оскільки п.4.1 визначена сплата саме 16%, жодних доказів стосовно того, що позичальник сплачує 26% нею не надано.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2018 року клопотання позивача ОСОБА_1 було задоволено та призначено по даній справі судово-економічну експертизу (а.с. 36-37).

Втім експертний висновку не наданий, оскільки позивач не провела оплату за проведення даної експертизи (а.с.42-49), чим ухилилась від участі у експертизі, а тому відповідно до статті 109 ЦПК України наявні підстави вважати її позовні вимоги недоведеними, а доводи апеляційної скарги стосовно того, що вона не отримувала рахунок на оплату до уваги не приймаються, так як експертною установою надсилався відповідний рахунок на оплату на адресу ОСОБА_1 , яка останньою проведена не була.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.