Справа № 450/1351/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/1291/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,

за секретаря - Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Мусієвського В.Є.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, в якому просив встановити факт проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю з 19.09.1997 року до 22.04.2002 року, до моменту реєстрації шлюбу, визнати спільною сумісною власністю будинок на АДРЕСА_1 , визнати недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку від 28.11.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцко Т.Л., визнати недійсним та скасувати витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №30176575 від 28.11.2014 року на прізвище ОСОБА_3 , визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного будинку. Позовні вимоги обґрунтував тим, що починаючи з 1997 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 , не будучи вже у шлюбі з ОСОБА_5 , який розірвано 18.09.1997 року. Спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , вони придбали 12.02.2002 року за кошти, які в більшості належали йому (власні заощадження, надали батьки та родичі). У той час в нього викрали документи, а тому за взаємною згодою з ОСОБА_1 , покупцем у договорі зазначено саме її. Коштів на купівлю спірного будинку у неї не було, оскільки гроші, отримані за продаж квартири у м. АДРЕСА_1 , вона витратила на утримання доньки від першого шлюбу та проживання в орендованій квартирі. Крім того, спірний будинок придбано у селі, де він народився, і де проживають його батьки та родина. Позивач сама б не змогла його підшукати та купити. Про продаж позивачкою будинку 28.11.2014 року, покупцем якого став ОСОБА_3 - чоловік представника позивачки ОСОБА_6 , він випадково довідався значно пізніше укладення договору. Вважає, що даний договір є фіктивним, оскільки позивачка не звільнила будинку, надалі продовжує в ньому проживати, неповнолітня донька була знята з реєстрації до продажу будинку та через деякий час знову зареєстрована у спірному будинку. Оскільки спірний будинок вони придбали разом внаслідок їх спільної праці, проживали фактично однією сім`єю протягом 1997-2002 років, то такий належить їм на праві спільної сумісної власності, частка кожного з них становить по 1/2 і позивачка не вправі була укладати спірний договір без його згоди та відома. Про фіктивність правочину свідчить також те, що йому було запропоновано мирне вирішення спору, зокрема ОСОБА_3 подарує спірний будинок їх доньці ОСОБА_7 у випадку його відмови від позову та оплати витрат за оформлення договору дарування. З врахуванням інтересів доньки він погодився, щоб 3/4 такого були подаровані доньці, а 1/4 йому, щоб захистити в майбутньому майнові інтереси доньки, яка знаходиться під великим впливом матері та ОСОБА_6 , однак на таку пропозицію отримав відмову останньої, яка зазначила, що відповідачка є лише мешканкою спірного будинку.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2019 року оскаржив ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального права, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи. Зазначає, що фактом підтвердження стосунків із ОСОБА_1 є народження ІНФОРМАЦІЯ_1 спільної доньки ОСОБА_8 . Вважає, що суд не надав об`єктивної оцінки його поясненням, щодо фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_1 , які дійсно розпочались ще у 1996 році. Стверджує, що з дружиною від попереднього шлюбу на той час він вже не проживав, і у 1997 році вона народила дитину від іншого чоловіка та ініціювала їх офіційне розлучення. У 2001 році він разом із ОСОБА_1 придбали власне житло - будинок у АДРЕСА_1 , який офіційно оформили як власне житло вже після виплати повної суми продавцю у 2002 році.

28 травня 2013 року шлюб між ним та ОСОБА_1 було розірвано на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області. Після розірвання шлюбу він був зареєстрований та продовжував проживати у спірному будинку. Однак, через конфлікти із ОСОБА_1 , діючи в інтересах дитини, залишив даний будинок, інколи навідувався до будинку, в будинку залишились його речі.

28 листопада 2014 року ОСОБА_1 незаконно, за сприяння адвоката ОСОБА_6., уклала договір купівлі-продажу спірного будинку із ОСОБА_3 , який є офіційним чоловіком ОСОБА_6 Зазначає, що ОСОБА_1 , подаючи нотаріусу документи на продаж будинку, надала неправдиву заяву про те, що вона на час придбання будинку у фактичних шлюбних відносинах не перебувала, що вважає підставою для скасування договору купівлі-продажу будинку.

ОСОБА_2 вказує, що ОСОБА_1 перед продажем будинку без дозволу та відома опікунської ради Пустомитівського району, та без його згоди як батька, зняла з реєстрації неповнолітню дочку ОСОБА_7 , з ніби то наданням іншого житла - АДРЕСА_2 , яка за новою адресою прописана так і не була.

Також, зазначає, що ОСОБА_1 достовірно знаючи, що є судовий спір щодо будинку, умисно приховала цей факт від приватного нотаріуса вказавши, що «продавець свідчить, що прав щодо нього у третіх осіб немає», «продавець гарантує Покупцю своє право власності на відчужуваний житловий будинок, а також відсутність зобов`язань та прав третіх осіб», такі твердження вважає підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. При укладенні договору ОСОБА_3 надав нотаріусу неправдиві дані, а саме що не перебуває у шлюбі, хоча з 14 січня 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . Крім того, ОСОБА_3 незаконно, без рішення суду, без жодного повідомлення, зняв його з реєстрації в будинку у АДРЕСА_1 .

Про фіктивність договору, на думку ОСОБА_2 , свідчить і те, що ОСОБА_1 кошти за продаж будинку не отримувала, ОСОБА_3 в цьому будинку не проживає і жодного дня протягом цих чотирьох років не проживав. В будинку надалі проживає ОСОБА_1 разом з дитиною, і дитина знову була прописана у будинку.

Щодо наявних порушень ним подано до Пустомитівського ВП заяви про вчинення злочину, на підставі яких зареєстровано кримінальне провадження №0001357 від 26.07.2018 року.

Висновок суду про те, що ОСОБА_1 підтвердила придбання будинку за власні кошти вважає помилковим, оскільки в засіданні вона не змогла назвати суму, за яку було придбано даний будинок, назвавши лише приблизну суму 10000 доларів США, хоча такий фактично придбали за 12500 доларів США в лютому 2002 року, а в квітні 2002 року вони зареєстрували шлюб та отримали кредит у банку у розмірі 4500 доларів США.

Апелянт зазначає, що суд не врахував того, що третина квартири реалізованої ОСОБА_1 у 1997 році належала доньці відповідачки, і 1/3 суми отриманої від продажу це гроші ОСОБА_10 . З її пояснень вона отримала лише 2/3 вартості квартири, що становить 4175 грн. Належних доказів вкладення цієї суми як достатньої для придбання спірного будинку у 2002 році відповідач не надала, оскільки договір купівлі-продажу квартири було укладено 06 травня 1997 року і продаж вчинено за 9890 грн. Вважає, що пояснення ОСОБА_10 про продаж квартири за 11000 доларів США є голослівним, оскільки після продажу квартири минуло 5 років, доказів збереження відповідних коштів відповідач не надала.

У ОСОБА_1 не було коштів для самостійного придбання житла. Вони разом винаймали житло у Львові, хоча вона зазначала, що особисто сплачувала 75 доларів за оренду квартири. ЇЇ заробітна плата на той час становила 100 доларів США і на утриманні перебувало двоє дітей. В період з 1998-1999 р.р. відповідач перебувала у декретній відпустці. Навчальні послуги та послуги по перекладу про які неправильно свідчила суду, відповідач здійснювала після 2008 року. Він на той час працював виконавчим директором, був і є надалі співзасновником фірми «Екологічний методично-розплідний центр «FalkoLtd», розмір доходів становив 5000-6000 грн. на місяць, що не було враховано судом.

ОСОБА_2 зазначає, що суд не надав оцінки факту відсутності у відповідачки та доньки іншого житла не лише на час посвідчення договору 28.11.2014 р., а й на час вирішення справи судом, що додатково на його думку підтверджує фіктивність укладеного правочину, яким приховано інші реальні правовідносини, котрі всупереч інтересам дитини - ОСОБА_7 , мають місце між відповідачкою та адвокатом Хворовою Н.В., під час перебування у шлюбі з якою учасником справи ОСОБА_3 вчинено правочин і набуто одноосібне право власності на спірне житло.

Отримавши кошти від продажу будинку відповідач мала змогу придбати інше житло, висновки суду про погодження між сторонами щодо подальшого проживання в будинку ОСОБА_1 є голослівними. Доказів існування такого договору немає.

Висновки суду про застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про власність» вважає правильними, але висновки про відсутність його вкладень у спірний будинок та наявність достатніх коштів на його придбання у відповідачки ОСОБА_1 таким, що наданий без достатніх аргументів та без посилань на докази.

Судом не враховано відсутності звернення третіх осіб про свої права на оспорюваний будинок, тобто, це майно належить саме йому з відповідачкою ОСОБА_1 на правах спільної власності, як подружжя. Судом також, не наведено у рішенні мотивів, за яких суд не врахував пояснення свідків зі сторони позивача.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2019 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що рішення Пустомитівського районного суду Львівської області є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не ґрунтуються на законі. Вважає, що суд правильно застосував до спірних правовідносин норми КпШС України, якими не передбачалось встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу й виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають разом. Заперечує обставину спільної праці її та позивача ОСОБА_2 у процесі набуття нею спірного будинковолодіння. ОСОБА_2 не надав жодного доказу ні спільної праці, ні спільної діяльності, ні наявності письмової угоди між ними у процесі придбання будинку в АДРЕСА_1 . Твердження про фіктивність договору-купівлі продажу будинку вважає необґрунтованим, договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_1 вчинено у відповідності до вимог ч.5 ст. 203 ЦК України спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, так як до ОСОБА_3 перейшло право власності на нього.

ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився подав заяву за вх.. №11358 від 04.06.2019 року про розгляд справи без його участі, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_6 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

З матеріалів справи встановлено, що 13 травня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2019 року. (том 2 арк. спр. 242).

Ухвалою апеляційного суду від 14 травня 2019 року справу призначено до розгляду на 10 год. 00 хв. 06 червня 2019 року (том. 2 арк. спр. 243).

15 травня 2019 року ОСОБА_2 та його представникам ОСОБА_11 , ОСОБА_12 судом апеляційної інстанції направлено повістки-повідомлення про виклик до суду (том 2 арк. спр. 245-247).

27 травня 2019 року поштову кореспонденцію отримав представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 , що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (том 2 арк. спр. 255).

28 травня 2019 року поштову кореспонденцію отримала представник ОСОБА_2 - ОСОБА_11 , що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (том 2 арк. спр. 258).

29 травня 2019 року поштову кореспонденцію отримав апелянт ОСОБА_2 , що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (том 2 арк. спр. 257).

31 травня 2019 року ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_11 подана заява за вх. №11117 про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням із 30 травня 2019 року по 20 червня 2019 року у відпустці представника ОСОБА_11 (том 3 арк. спр. 1).

06 червня 2019 року Львівський апеляційний суд, у зв`язку із означеною заявою ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_11 , відклав розгляд справи на 10 год. 30 хв. 16 липня 2019 року (том 3 арк. спр. 22-23).

06 червня 2019 року Львівським апеляційним судом направлено сторонам повістки-повідомлення про виклик до суду (том 3 арк. спр. 25-30).

19 червня 2019 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_12 повернуся конверт із відміткою про причини повернення: «інші причини» (том 3 арк. спр. 36).

12 липня 2019 року представника ОСОБА_2 - ОСОБА_12 про судове засідання призначене на 16 липня 2019 року на 10 год. 00 хв. повідомленою телефонограмою. (том 3 арк. спр. 37).

12 липня 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 подав клопотання за вх. №13832 про відкладення розгляду справи у зв`язку перебуванням у відпустці з 02 липня 2019 року по 31 липня 2019 року (том 3 арк. спр. 38).

16 липня 2019 року Львівським апеляційним судом після надання пояснень апелянтом ОСОБА_13 та його представником ОСОБА_11 , які вимоги апеляційної скарги підтримали, посилаючись на доводи, які аналогічні доводам апеляційної скарги та просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, задоволено клопотання ОСОБА_14 та оголошено перерву в судовому засіданні до 12 год. 00 хв. 27 серпня 2019 року (том 3 арк. спр. 43-44).

17 липня 2019 року Львівським апеляційним судом направлено сторонам повістки-повідомлення про виклик до суду (том 3 арк. спр. 46-49).

27 серпня 2019 року ОСОБА_2 подав заяву про продовження перерви у судовому засіданні у зв`язку із хворобою представника ОСОБА_12 , який знаходиться у лікарні, зазначивши, що відповідні підтвердження надасть у наступне судове засідання.

Статтею 371 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Недотримання строків розгляду цивільних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Суд апеляційної інстанції враховує те, що ОСОБА_2 та його представники: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи, однак, добросовісно не скористалися своїми правами на участь в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням думки ОСОБА_1 , відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_2 поданого 27 серпня 2019 року про продовження перерви в судовому засіданні, у зв`язку із хворобою ОСОБА_12 , яка не підтверджена належними доказами, оскільки неможливість явки в судове засідання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_12 не перешкоджала явці в судове засідання самого ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_11 , відтак ураховуючи обов`язок суду апеляційної інстанції дотримуватись строків розгляду справи, визначених ч. 2 ст. 372 ЦПК України, апеляційний суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 та його представників ОСОБА_12 та ОСОБА_11 та інших учасників справи, які належним чином були повідомлення про дату, час і місце розгляду справи (том 3 арк. спр. 45, 70).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний будинок в АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідачки ОСОБА_1 , підстави для визнання такого спільною сумісною власністю позивача та відповідачки ОСОБА_1 , а також його поділу відсутні.

Апеляційний суд погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні цих позовних вимог, виходячи з такого.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено такі обставини.

12.02.2002 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбала належний ОСОБА_15 , житловий будинок АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Леон М.В, зареєстровано в реєстрі за №48 (том 1 арк. спр. 3).

У квітні 2002 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 , що стверджується відміткою в паспорті громадянина України (том 1 арк. спр. 184-185), який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.05.2013 року, про що сторони не заперечували ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин застосовуються положення КпШС України, якими не передбачено можливості встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статтей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, належить встановити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій ОСОБА_2 не надав доказів отримання доходів в період з 1998-2002 роки. Разом з тим, з наявних в матеріалах справи відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників ДФС України про суми виплачених доходів, встановлено, що в період з 01.01.1998 року по 31.03.2002 рік відсутня інформація про доходи ОСОБА_2 (том 2 арк. спр. 106-107).

Натомість апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в АТ «ДХЛ Інтернешнл Україна» з 01.10.1996 року по 29.02.2008 рік, що стверджується довідкою про заробітну плату (том 1 арк. спр. 89).

Зважаючи на вищевикладене та дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд першої інстанцій обґрунтовано виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний будинок набуто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 внаслідок їх спільної праці, та не представлено письмової угоди між ними, а відтак, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції не навів мотивів з яких не врахував пояснень свідків зі сторони позивача, не заслуговують на увагу, оскільки судом враховано пояснення всіх свідків допитаних в судовому засіданні, їм надана оцінка, про що відображено у рішенні суду.

Твердження ОСОБА_2 про фіктивність договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.11.2014 року апеляційний суд вважає необґрунтованими та погоджується із висновками суду першої інстанції про не доведеність ознак фіктивності договору.

28.11.2014 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , який посвідчений приватний нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцко Т.Л. (том 1 арк. спр. 167).

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_3 , як покупець, у спірному будинку не проживає, його не утримує, тобто фактично його не прийняв у власність, є безпідставними, оскільки право власності ОСОБА_3 на спірний будинок було зареєстровано ним у встановленому законом порядку - 28.11.2014 року, що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №45391231 від 09.10.2015 року (арк. спр. 8, том 1), а непроживання у спірному будинку ОСОБА_3 не свідчить про фіктивність оспорюваного договору.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що відповідачі не надали доказів на підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_1 , тому договір носить ознаки безгрошовості, не заслуговують на увагу, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_2 не надав ні суду першої, ні апеляційної інстанції, а в силу ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив, що факти, на які посилається ОСОБА_2 , не свідчать про те, що договір купівлі-продажу був фіктивним та укладався без наміру створити правові наслідки, відтак, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_2 не доведено, що оспорювані договори містять ознаки фіктивного правочину та не надано належних доказів, які б доводили умисел сторін правочину на укладення такого виду правочину.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на законність прийнятого рішення судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.