Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 194/1474/14-ц

провадження № 61-22373св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області

від 23 січня 2017 року у складі судді Пономаренко І. П. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів:

Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на ідеальну

1/2 частини майна у спільній сумісній власності та визнання майна особистою власністю.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що 17 серпня 1996 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року.

Звертала увагу на те, що під час спільного проживання з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, 01 грудня 2006 року вони придбали 1/2 частини нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , приблизна ринкова вартість якої станом на час подання позовної заяви становила 56 100,00 грн - 69 300,00 грн.

Крім того зазначала, що вона є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , яка придбана нею 27 травня 2011 року за особисті кошти вже після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем.

Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу вони не дійшли згоди щодо поділу спірного майна, ОСОБА_1 , з урахуванням збільшення позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 1/2 частку 1/2 частини нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з приміщень майстерні площею 33,0 кв. м та ганку площею 11,9 кв. м та становить ј частину всього нежитлового приміщення, а також визнати її особистою приватною власністю 1/2 частини квартири

АДРЕСА_2 .

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на ідеальну 1/2 частку майна у спільній сумісній власності.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 була придбана на ім`я ОСОБА_1 проте під час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти, а твердження відповідача про припинення фактичних шлюбних стосунків на час придбання частини квартири є безпідставними.

Посилаючись на наведене, просив визнати за ним право власності на 1/2 частку

1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 21 жовтня

2014 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 23 січня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з приміщень майстерні площею 33,0 кв. м, ганку площею 11,9 кв. м та становить 1/4 частини всього нежитлового приміщення. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 . У задоволенні зустрічних позовних вимогах ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності 1/2 частку 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що зазначене спірне майно придбане відповідачем під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а отже є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Судом першої інстанції відхилено доводи відповідача про те, що спірне нежитлове приміщення використовувалось ним як суб`єктом підприємницької діяльності, оскільки цей об`єкт нерухомого майна ОСОБА_2 придбавав як фізична особа, а не як фізична особа-підприємець, при цьому відповідачем не доведено, що спірне майно було придбане ним за особисті кошти.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання її особистою приватною власністю 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 та одночасно відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня

2011 року у справі про розірвання шлюбу між сторонами, встановлено, що фактичні шлюбні відносини сторін припинені у квітні 2011 року, а спірна 1/2 частини квартири була придбана ОСОБА_1 у травні 2011 року, а тому є її особистою приватною власністю. Крім того, судом першої інстанції відхилено доводи ОСОБА_2 про надання ним засвідченої згоди на укладення ОСОБА_1 договору купівлі-продажу 1/2 частини спірної квартири, оскільки зазначена згода подружжя на укладення договору була надана під час фактичного припинення сімейних відносин між позивачем та відповідачем і є формальністю, яка вимагається приписами Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: по АДРЕСА_4 та відмови в його зустрічних позовних вимогах до ОСОБА_1 про визнання права власності на ідеальну 1/2 частку зазначеного спірного майна, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна 1/2 частина квартири була придбана ОСОБА_1 після припинення фактичних шлюбних відносин, коли сторони не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та мешкали окремо. Вказані обставини встановлені рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області

від 27 жовтня 2011 рок, при цьому на них посилався ОСОБА_2 , звертаючись з позовною заявою про розірвання шлюбу.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_5 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 25 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю та відмови у задоволенні його зустрічного позову, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задовольнити його зустрічні позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що суди помилкового не надали оцінку його згоді на укладання ОСОБА_1 договору купівлі продажу 1/2 частини квартири

АДРЕСА_2 , оскільки це є належний та допустимий доказ того, що договір було укладено в інтересах сім`ї. Натомість в основу оскаржуваних судових рішень покладено твердження ОСОБА_1 щодо придбання спірного майна за кошти, які їй надав батько та брат, що не підтверджено доказами та ґрунтуються на припущеннях.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, у якому зазначила про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 зазначав про припинення між ними фактичних шлюбних відносин у квітні 2011 року, про що зазначено у мотивувальній частині рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2011 року, яке він не оскаржував. Враховуючи те, що спірне майно придбане нею у травні 2011 року, підстави визнавати його спільним майном подружжя, як і підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину цього майна відсутні.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку 1/2 частини нежитлового приміщення, розташованого за адресою:

АДРЕСА_1 , у касаційному порядку не переглядається відповідно до вимог пункту першого частини першої статті 389 та частини першої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня

2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2016 року провадження № 61-22373ск18 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири

від 27 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернівського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, ОСОБА_7 (продавець), продала ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (покупці), рівними частками кожному, належну продавцю на праві приватної власності квартиру

АДРЕСА_2 . Договір зареєстровано в реєстрі за № 503.

27 травня 2011 року ОСОБА_2 надав нотаріально засвідчену згоду подружжя своїй дружині ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_2 .

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 27 жовтня

2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Зазначене рішення набрало законної сили 07 листопада 2011 року. У зазначеному рішенні встановлено, що фактичні шлюбні відносини сторін припинені у квітні

2011 року.

Нормативно-правове обґрунтування

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

За змістом частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з`ясованих обставин.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням по цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір в частині визнання особистою приватною власністю

ОСОБА_1 1/2 частини квартири

АДРЕСА_2 та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про поділ цього об`єкта нерухомості як спільного сумісного майна подружжя, суди попередніх інстанцій, встановивши, що 1/2 частини зазначеної вище квартири була набута ОСОБА_1 у власність після припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для віднесення цього майна до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя.

Доводи заявника, викладені у касаційній скарзі про проживання ОСОБА_8 у спірній квартирі до розлучення з позивачем за первісним позовом та про те, що квартира була придбана для задоволення потреб сім`ї, спростовуються обставинами, встановленими рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області

від 27 жовтня 2011 року, які відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України

2004 року не підлягають доказуванню під час розгляду цієї справи.

Твердження заявника у касаційній скарзі про недоведеність ОСОБА_1 факту придбання спірного майна за кошти, які їй надав батько, були спростовані свідченнями свідків, які підтвердили, що ОСОБА_1 придбала спірну квартиру на кошти, отримані від батька, який надав їх для придбання житла для

неї та її брата ОСОБА_3 , що також підтверджується змістом самого договору купівлі-продажу квартири. Зазначені обставини ОСОБА_2 не спростовані.

Посилання ОСОБА_2 на надання ним нотаріально засвідченої згоди на укладання ОСОБА_1 договору купівлі-продажу спірної квартири є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у його зустрічній позовній заяві та апеляційній скарзі, та є такими, що не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик