АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2019 року

м. Чернівці

Справа № 715/1700/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Владичана А. І., Кулянди М.І.

секретар Вовкун Н. Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач Чагорська сільська рада Глибоцького району Чернівецької області

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 червня 2019 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Маковійчук Ю. В.

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому було уточнено.

Посилався на те, що пунктом 1 рішення від 11 серпня 2017 року №54-17/17 XVII сесії VII скликання Луковицької сільської Ради Глибоцького району Чернівецької області йому, як спадкоємцю після смерті ОСОБА_2 відмовлено у наданні дозволу на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,50 га у с. Луковиця, з яких 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,32 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Остаточно позивач просив суд визнати за ним, як спадкоємцем, право на завершення приватизації земельної ділянки в розмірі 0,25 га для будівництва i обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 на яку надано дозвіл на приватизацію рішенням 16 сесії 21 скликання Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 31 березня 1994 року, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому позивач посилався на те, що він є спадкоємцем за заповітом від 20 березня 2008 року, після смерті своєї матері ОСОБА_2 Вказує на те, що рішенням 16 сесії 21 скликання Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 30 березня 1994 року його матері ОСОБА_2 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею 0,50 га в селі Луковиця Глибоцького району Чернівецької області. Вважає, що таким чином його мати у березні 1994 року розпочала процедуру приватизації земельної ділянки площею 0,50 га по АДРЕСА_1 , якою вона користувалася, зокрема, 0,18 га - земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,32 га - для ведення особистого селянського господарства. Посилається на те, що 17 червня 2013 року за його заявою приватним нотаріусом заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, третя особа ОСОБА_3 , про визнання за спадкоємцем права на завершення приватизації земельної ділянки відмовлено.

Суд виходив з того, що позов є необґрунтованим.

Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що саме на вказану земельну ділянку надано дозвіл на приватизацію спадкодавцю ОСОБА_2 Адже із вищевказаного рішення Луковецької сільської ради від 1994 року, яким дозволено приватизацію останній земельної ділянки площею 0,50 га, не можливо встановити місцезнаходження самої земельної ділянки та її цільове призначення, як і відсутні будь - які докази, що органом місцевого самоврядування приймалося рішення щодо поділу земельної ділянки площею 0,50 га на дві ділянки: 1 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 2 - для ведення особистого селянського господарства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт вважає, що суд не надав належної оцінки доказам у справі.

Посилався на те, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що господарство по АДРЕСА_1 належало до категорії колгоспних дворів і членами вказаного колгоспного двору були спадкодавець ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції зробив безпідставний висновок суду про те, що між позивачем ОСОБА_1 і третьою особою ОСОБА_3 існує невирішений спір щодо нерухомого майна, яке розташоване по АДРЕСА_1 , оскільки позивач має право на його частку в порядку спадкування, а третя особа як на частку у майні колгоспного двору.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, безпідставно послався на те, що позивачем не надані докази про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, не надані дані про наявність суміжних землекористувачів чи землевласників. Такий висновок суду спростовується матеріалами справи, а саме схемою земельної ділянки у маштабі 1:500.

Зазначає, що рішення про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки є складовою процедури приватизації землі, оскільки без такого рішення не можливо виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Суд першої інстанції мотивуючи відмову у задоволенні позову, помилково вказав у рішенні про те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що саме на спірну земельну ділянку надано дозвіл на приватизацію спадкодавцю ОСОБА_2

Такий висновок суду спростовується тим, що у рішенні 16 сесії 21 скликання Луковицької сільської ради і в архівному витязі архівного відділу Глибоцької РДА від 9 березня 2017 року зазначено, що сесія, розглянувши заяви громадян села, вирішила дозволити громадянам приватизувати їхні земельні ділянки.

Узагальнені доводи та заперечень інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

З рішення 16 сесії 21 скликання Луковицької сільської ради народних депутатів від 30 березня 1994 року «Про приватизацію земельних ділянок» вбачається, що ОСОБА_2 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки площею 0,50 га (а.с. 11).

З довідки Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернецької області № 196 від 11 березня 2013 року, виданої ОСОБА_2 , вбачається, що згідно по господарського обліку № 0190-І за нею закріплена земельна ділянка загальною площею 0,50 га, з них 0,18 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та 0,32 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 (а. с. 12).

З свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 15 березня 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 14).

З заповіту від 20 березня 2008 року, який посвідчений секретарем Виконавчого комітету Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області за реєстровим №131, вбачається, що померла ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: «все моє майно, що буде належати мені на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те на що я за законом матиму право заповідаю ОСОБА_1 » (а. с. 16).

17 червня 2013 року приватним нотаріусом Глибоцького районного нотаріального округу Бреславською-Григорчак С.О. на підставі заяви про прийняття спадщини, яка подана ОСОБА_1 , як спадкоємцем за заповітом, заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_2 .

З рішень апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2014 року та від 13 серпня 2014 року вбачається, що господарство по АДРЕСА_1 належало до категорії колгоспних дворів і членами вказаного колгоспного двору були спадкодавець ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 (а. с. 35-40).

Рішенням апеляційного суду 13 серпня 2014 року відмовлено у задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на спадкове майно, зокрема, на житловий будинок і господарські споруди по АДРЕСА_1 . Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що вказаний житловий будинок є самочинно побудований ( а. с. 38-40).

З копії постанови приватного нотаріуса Глибоцького районного нотаріального округу Чернівецької області від 15 жовтня 2013 року вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що спадкоємцем не надано правовстановлюючих документів про належність цього будинку померлій ОСОБА_2 (а. с. 70).

Рішенням № 54-17/17 від 11 серпня 2017 року XVII сесії VII скликання Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області позивачу відмовлено у наданні дозволу на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,50 га у селі Луковиця, з яких 0,18 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,32 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до частини 2 статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

Спір у справі виник внаслідок того, що державний нотаріус відмовив спадкоємцю оформити спадщину і видати правовстановлюючі документи на земельні ділянки, приватизацію яких розпочав спадкодавець.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3 статті 152 ЗК України.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

З урахуванням викладеного у разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації.

Умовами статті 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Ухвалюючи рішення ку справі суд першої інстанції зробив висновки , які не відповідають обставинам справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що між позивачем ОСОБА_1 і третьою особою існує невирішений спір щодо нерухомого майна, яке розташоване по АДРЕСА_1 так як позивач має на його частку яку він набув в порядку спадкування а ОСОБА_3 має право на частку у цьому майні як член колишнього колгоспного двору.

З матеріалів справи вбачається, що вищевказаний спір вирішений рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2014 року ( а. с. 35-37).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не врахував наступних обставин.

Статтею 3 ЗК України від 18 грудня 1990 року (у редакції, чинній станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно (стаття 6 ЗК України від 18 грудня 1990 року).

Згідно зі статтею 17 ЗК України від 18 грудня 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (дію частини 2 статті 17 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету від 26 грудня 1992 року № 15-92 згідно з Декретом від 26 грудня 1992 року № 15-92). Власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на тих же умовах, на яких вона була їм передана. При наявності поважних причин суд за позовом власника може скоротити зазначений строк. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Відповідно до статті 22 ЗК України від 18 грудня 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Положеннями статей 6, 67 ЗК України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських споруд у розмірі не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 га.

Згідно з пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Приватизація земельних ділянок передбачена постановою Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХІІ «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» та Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет).

Разом із тим порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку було зазначено в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 (далі - Інструкція № 43).

Законом України від 25 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ прийнято нову редакцію ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Відповідно до пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2002 року рішення про надання в користування земельних ділянок, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. У разі прийняття відповідними органами рішення про погодження місця розташування об`єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки до 01 січня 2008 року передача в оренду таких земельних ділянок із земель державної та комунальної власності здійснюється без проведення земельних торгів (аукціонів).

Декретом постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених ЗК України. Установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обов`язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Згідно пунктів 3-5 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України затвердженого Наказ Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10 передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок.

Зазначені земельні ділянки передаються безплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян (додаток N 1).

Відповідні Ради народних депутатів перевіряють обґрунтованість заяв громадян та матеріалів у місячний строк і приймають відповідне рішення. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для вищезазначених цілей, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-обліковому документі - Книзі реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність (додаток N 2).

Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) виконують землевпорядні органи за замовленням Рад народних депутатів.

Після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю, який видається і реєструється відповідною Радою народних депутатів.

Якщо при встановленні меж земельних ділянок будуть виявлені розбіжності в даних про розміри земельних ділянок, переданих у власність, з фактичними розмірами, то остаточний розмір площі таких ділянок визначається Радою народних депутатів.

Пунктами 1.15 та 1.16 Інструкції № 43 визначено суб`єктів розробки технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку та документи, необхідні для технічної документації.

До технічної документації зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку обов`язково додається копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність (пункт 1.17 Інструкції № 43).

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції № 43 роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку виконуються в такій послідовності:

- підготовчі роботи;

- встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки;

- складання кадастрового плану земельної ділянки;

- заповнення бланка державного акта.

За змістом статті 12 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень сільської ради) до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин на території сіл належить, зокрема, і вирішення земельних спорів.

За змістом статті 33 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.

Отже, право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким як станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки, так і в подальшому є державний акт на право власності на землю.

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постановах від 6 березня 2018 року у справі № 299/2534/15-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/ 15-ц.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що його покійна мати розпочала приватизацію саме спірної земельної ділянки в тих розмірах, які зазначені в позові, та відповідно до вимог діючого законодавства.

Як вбачається з рішення, 16 сесії 21 скликання Луковицької сільської ради народних депутатів Глибоцького району від 30 березня 1994 року «Про приватизацію земельних ділянок» в ньому йде мова про надання згоди ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки. В рішенні не зазначено місце розташування земельної ділянки та її цільове призначення.

В матеріалах справи також відсутні докази того, що Луковицька сільська рада народних депутатів Глибоцького району приймала рішення про передачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки у власність на підставі розробленої земельно-кадастрової документації, в якій було визначено розмір, конфігурацію та місце розташування земельної ділянки.

Враховуючи вищевказані обставини, позовна вимога ОСОБА_1 до Чагорської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області про визнання за ним права на завершення приватизації земельної ділянки є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 червня 2019 року слід змінити в мотивувальній частині з підстав викладених у цій постанові.

Керуючись статтями 367,368,374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 11 червня 2019 року змінити в мотивувальній частині з підстав викладених у цій постанові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 9 вересня 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді А. І. Владичан

М.І. Кулянда