Справа № 548/2430/18
Провадження № 2/548/160/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.08.2019 р. Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді- Старокожко В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Комаренко В.М.,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Хорол у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Хорольської районної державної адміністрації в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Органу опіки і піклування виконавчого комітету Ялосовецької сільської ради, Служби у справах дітей Хорольської РДА Полтавської області про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом.

Позов мотивується тим, що відповідачка ОСОБА_2 є одинокою матір`ю та є такою, що позбавлена батьківських прав відносно своєї першої дитини ОСОБА_3 , 2016 року народження. Позивач вказує, що у 2018 році ОСОБА_2 народила другу дитину ОСОБА_4 , з якою стала проживати у житловому будинку матері в с. Бригадирівка Хорольського району Полтавської області разом із співмешканцем ОСОБА_5 . Зазначає позивач, що відповідачка не ствоила належні умови для виховання та проживання новонародженої дитини, в будинку антисанітарний стан, відсутні необхідні упродукти харчування та плита для приготування їжі. 22.11.2018 року відповідачкою було написано заяву про тимчасове влаштування дитини до Кременчуцького обласного спеціаліззованого будинку дитини.

27.11.2018 року, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини № 15/8 від 26.11.2018 року прийнято розпорядження голови Хорольської РДА № 295 "Про тимчасове влаштування дитини в будинок дитини", на підставі якого ОСОБА_6 було влаштовано до Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини.

Вказуючи на те, що дитині буде краще проживти в спеціалізованому закладі, позивач просив винести рішення про відібрання дитини ОСОБА_1 ., 2018 року народження без позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , 1997 року народження.

До початку проведення підготовчого судового засідання позивач позовні вимоги збільшив, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дитини ОСОБА_7 , так як мати не відвідувала дитину в спеціалізованому закладі, що свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 збільшені позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові та заяві про збільшення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданін проти задоволення позову заперечувала, вказала, що вона бажає виховувати дитину. Наразі вони винаймають житловий будинок в АДРЕСА_2 де створилаи разом із чоловіком умови для проживання дитини разом з ними, влаштувалася на роботу, перестала пити спиртне.

В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача органу опіки і піклування виконавчогокомітету Ялосовецької сільської ради Полтавської області, в судове засідання не з`явився подав заяву про розгляд справи за його відсутності та вказав, що позов підтримує та не заперечує проти його задоволення.

В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача служби у справах дітей Хорольської РДА Полтавської області,в судове засідання не з`явився подав заяву про розгляд справи за його відсутності та вказав, що позов підтримує.

Суд, з`ясувавши позиції сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2018 року у справі «Печенізький та інші проти України» встановлено, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Крім цього, кожній стороні має бути забезпечено можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідач по справі ОСОБА_2 є мітір`ю неповнолітньої ОСОБА_1 , 2018 року народження.

Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини Хорольської РДА від 04.12.2018 року № 01-36/677 вбачається, що служба у справах дітей отримала повідомлення, про те, що відповідачка ОСОБА_2 народила дитину ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 є матір`ю одиночкою, та є особою яка позбавлена батьківських прав відносно першої дитини ОСОБА_9 , 2016 року народження.

16.11.2018 року працівниками сліжби у справах дітей райдержадміністрації, Ялосовецьким сільським головою, секретарем Ялосовецької сільської ради, та медичною сестрою Бригадирівської АЗПСМ, депутатом Ялосовецької сільської ради було здійснено виїзд за місцем проживання ОСОБА_2 , в ході якого встановлено малий запас доров за місцем проживання , відсутність електроприладів в помешканні, незначні запаси продуктів харчування, антисанітарний стан.

23.11.2018 року ОСОБА_2 написано заяву до Кременчуцького обласного спеціалізованого будинку дитини про тимчасове влаштування дитини.

Згідно висновку виконавчого комітету Ялосовецької сільської ради Хорольського району ОСОБА_2 не показала спроможність виконувати свої батьківські обов`язки, а тому слід позбавтити її батьківських прав.

Разом з тим в ході судовогорозгляду встановлено наступне.

ОСОБА_2 на даний час одружилася та має прізвище ОСОБА_2 .

Згідно акту обстеження умов проживання від 12 червня 2019 року ОСОБА_2 мешкає в АДРЕСА_1 , який орендують у ОСОБА_11 , де проживають без реєстрації та укладення договору оренди житла.

Будинок має житлову площу 50 кв. метрів, гази-, та електрофікований, опалюється твердим паливом. кімнати мінімально умебльовані, водозабезпечення - колодязь у дворі. в будинку проживають ОСОБА_5 - чоловік, ОСОБА_12 - свекруха, ОСОБА_13 свекор, ОСОБА_14 - брат чоловіка.

ОСОБА_2 отримує допомогу по інвалідності, ОСОБА_5 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 мають тимчасові заробітки.

ОСОБА_2 виявляє бажанян повернути собі на виховання доньку ОСОБА_1 ( в акті зазначена ОСОБА_1 )

Суд констатує, що зі змісту позову та наданих на розгляд суду документів вбачається, що основною підставою для позбавлення ОСОБА_16 батькіський прав є те, що вона вже позбавлялася таких прав відносно старшої доньки ОСОБА_9 .

Суд констатує, що в матеріалах справи немає даних, що свідчать про умисне нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками.

Навпаки, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка бажає піклуватися про дитину, та має можливість це робити.

Суд констатує, що з моменту народження дитини пройшов занадто малий час для висновку, про небажання чи неспроможність ОСОБА_16 її виховувати.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_17 працює, та отримає допомогу по інвалідності, її чоловік також має місце роботи. За місцем проживання маються батьки чоловіка, які отримують дохід та також можуть приймати участь у вихованні дитини.

Відповідно до ч.1 ст.18 та ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 р., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 р., держава докладає всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до положень вищевказаної Конвенції - розлучення дитини з батьками має відбуватися в крайньому випадку і в її інтересах.

Ці положення міжнародного законодавства знайшли своє визначення у законодавстві національному, відповідно до вимог ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із ч.1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно зі ст.164 ч.2 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до абз.2 п.16 вищевказаної постановивбачається, що, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Суд зауважує, що позбавлення батьківських прав, є крайнім заходом впливу, і доцільність його застосування необґрунтована і не доведена позивачем.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, І судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Крім цього вищевказаним Рішенням Європейського суду, зокрема зазначено, якщо рішення про відібрання дітей мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Також може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Зокрема, потрібно з`ясувати чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного чи психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід також не можна виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпечення цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Суд зазначає, що у будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер.

Таким чином, вищевказані обставини вказують на відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки її ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини не підтверджено належними і допустимими доказами і відповідно позбавлення батьківських прав суд вважає безпідставним і недоцільним

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 1-14, 76-81, 141, 209-211, 213, 216, 221, 228, 229, 235, 240-242, 258, 259,263-265,268,354,355 ЦПК України, ст. ст. 150,152,155,164,165 СК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ст.ст.11,12 ЗУ «Про охорону дитинства», Постановою Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав», рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Печенізький та інші проти України», суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову - відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Хорольський районний суд Полтавської області.

Повний текст судового рішення складений 07.08.2019 року.

Головуючий

З оригіналом згідно:

Суддя Хорольськогорайонного суду

Полтавської області Старокожко В.П.