КИЇСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 759/8691/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9785/2019
Головуючий у суді першої інстанції: П'ятничук І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Ящук Т.І., Чобіток А.О.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року,

встановив:

у травні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 77 722 грн. 53 коп. коп. та судові витрати в розмірі 1762 грн., посилаючись на те, що між сторонами 22 грудня 2005 року було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 1500 грн. 00 коп. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору станом на 31 березня 2018 року утворилась заборгованість, яка складається з 8 388 грн. заборгованості за кредитом, 65 157 грн. 27 коп. відсотків та штрафів у розмірі 500 грн. та 3 677 грн. 26 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 22.12.2005 було укладено договір про надання банківських послуг. За умовами договору позичальнику було встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок. ОСОБА_1 порушила взяті на себе зобов`язання щодо внесення коштів на погашення кредиту, в результаті чого виникла заборгованість в розмірі 77 722 грн. 53 коп., яка складається з 8 388 грн. заборгованості за кредитом, 65 157 грн. 27 коп. відсотків та штрафів у розмірі 500 грн. та 3 677 грн. 26 коп.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам.

В частинах 1 та 2 статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 шляхом заповнення Заяви 22.12.2005 уклала з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», договір про надання банківських послуг (а.с.8). Зі змісту даної заяви вбачається, що ОСОБА_1 згодна з тим, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, вона ознайомлена і згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами. У графі «Банківські послуги» було зазначено, що відповідачу видається кредитна картка «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом 1 500 грн.

Відповідач у своїх заявах та клопотаннях, адресованих суду першої інстанції, визнавала, що вона отримала кредитну картку ПАТ КБ «Приватбанк».

З урахуванням наданих до суду відповідачем пояснень, судом першої інстанції було зроблено безпідставний висновок про те, що договір між сторонами у справі не укладався, оскільки ОСОБА_1 не заперечувала факт отримання нею кредитної картки та використання кредитного ліміту, який був визначений в Анкеті, заповнення якої вона визнає.

Поряд з цим, відповідач вказувала, що Умови та Правила надання банківських послуг в КБ «Приватбанк» в день підписання Заяви про отримання кредиту вона отримувала лише для ознайомлення, зазначала, що з наданими до позовної заяви Умовами та Правилами надання банківських послуг вона ознайомлена не була та її підпису вони не містять.

Так, при зверненні до суду з позовом позивачем було надано копію Заяви від імені ОСОБА_1 , копію її паспорту, а також Умови та Правила надання банківських послуг. При цьому позивачем не зазначено дату затвердження вказаної редакції Умов та правил надання банківських послуг та в якій редакції діяли Умови та Правила на день укладення договору з ОСОБА_1 .

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17) зазначається, що в такому випадку застосовувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, неможливо, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Окремо слід зазначити, що із наданої до суду Заяви ОСОБА_1 вбачається, що складовою частиною договору були визначені «Умови надання банківських послуг» та «Правила користування платіжною карткою» (а.с.8/), тоді як до суду було надано примірник «Умов та Правил надання банківських послуг» (а.с. 9-14), що свідчить про надання позивачем до суду іншої редакції правил користування банківськими послугами, ніж ті, з якими була ознайомлена позивач при укладенні договору.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком при зверненні до суду з позовом Умови та Правила надання банківських послуг разом із Заявою не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Основними засадами цивільних відносин в ст. 3 ЦК України закріплені, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

За таких обставин, правові підстави для стягнення з відповідача на користь банку відсотків за користування кредитними коштами та штрафів, які не визначені в підписаній відповідачем Заяві, відсутні.

Крім того, з розрахунку заборгованості, наданого представником позивача до суду, вбачається, що розмір заборгованості за тілом кредиту становить 8 388 грн., що суперечить змісту Заяви, у якій зазначено, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 1 500 грн. До матеріалів справи позивачем було надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, з якої вбачається, що Банком було змінено кредитний ліміт за карткою, виданою відповідачу. Разом з тим, умовами Заяви, яка була заповнена відповідачем для отримання кредиту у ПАТ КБ «Приватбанк», можливість зміни кредитного ліміту в односторонньому порядку також не передбачена.

В ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За таких обставин та з урахуванням того, що відповідач не заперечувала написання заяви та отримання кредитних коштів, колегія суддів вважає, що у ОСОБА_1 виник обов`язок з повернення отриманих кредитних коштів в межах передбаченого Заявою ліміту, а саме 1 500 грн.

Однак колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції було зроблено суперечливий висновок про наявність чи відсутність підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Так, матеріали справи свідчать про те, що відповідач звернулась до суду із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у якій посилалась на те, що з наданого банком при зверненні до суду розрахунку та виписки за рахунком вбачається, що останній платіж за карткою було здійснено нею 08 грудня 2006 року, тоді як до суду позивач звернувся у травні 2014 року.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд першої інстанції вважав, що така заява відповідача не підлягає задоволенню, оскільки Умовами та Правилами надання банківських послуг встановлено строк позовної давності за вимогами банку тривалістю 50 років. Такий висновок суду першої інстанції суперечить як наявним у матеріалах справи доказам, так і висновку самого суду першої інстанції про те, що Умови та Правила надання банківських послуг не підписані відповідачем та не є складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Матеріали справи містять виписку по картковому рахунку відповідача ОСОБА_1 , з якої вбачається, що останній платіж за кредитною карткою було здійснено 08 грудня 2006 року із зазначенням про надходження готівки в розмірі 1 000 грн. (а.с. 92).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

У наданій до суду першої інстанції виписці по рахунку банком було відображено, що 27 червня 2017 року та 28 червня 2017 року за карткою було здійснено дві операції з погашення заборгованості (а.с.96).

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено особисто або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

В даному випадку, надана до суду виписка за рахунком відповідача позбавляє суд можливості встановити яким чином були здійснені дані платежі. Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що про застосування строку позовної давності відповідачем було заявлено 23 червня 2017 року при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення (а.с.62-63), тоді як платежі, вчинені для погашення заборгованості, відображені банком, датовані 27 та 28 червня 2017 року.

Доказів про те, що відповідач ОСОБА_1 визнала свої зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» шляхом особистого здійснення часткового погашення заборгованості в період знаходження справи у суді, позивачем до суду не надано, а тому підстави вважати, що відбулось переривання строку позовної давності - відсутні.

Враховуючи викладене, позивач пропустив строк, встановлений для звернення до суду з позовом, що є підставою для відмови у його задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України однією з підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2019 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без задоволедння.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді