КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9314/2019
Справа № 370/1218/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області на ухвалу Макарівського районного суду Київської області в складі судді Тандира О.В., постановлену в смт. Макарів 22 квітня 2019 року за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Макарівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження в частині, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2019 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації із позовом про визнання недійсним розпорядження в частині визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позов обґрунтовував тим, що прокуратурою під час опрацювання відомостей, отриманих з метою встановлення наявності підстав для вжиття заходів представницького характеру, встановлено підстави для представництва інтересів держави та виявлені порушення вимог земельного законодавства під час виділення земельних ділянок в адміністративних межах Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області.

Встановлено, що розпорядженням Макарівської районної державної адміністрації від 07 червня 2006 року № 474 ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки пл. 1,9007 га. для ведення особистого селянського господарства на території Забуянської сільської ради Макарівського району, на підставі якого відповідач отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. Водночас, оскільки земельна ділянка передана за рахунок земель водного фонду, зазначене вище розпорядження, а також виданий на його підставі державний акт не відповідають вимогам законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, в зв`язку з чим повинні бути визнані недійсними судом.

Просив поновити строк позовної давності, визнати недійсним розпорядження Макарівської районної державної адміністрації від 07 червня 2006 року № 474 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_1 та державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_1 .

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 22 квітня 2019 року позовну заяву повернуто прокурору на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 22 квітня 2019 року та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що судом під час прийняття оскаржуваної ухвали не враховано положення ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року у справі № 1-1/99.

На підтвердження своїх доводів посилався на постанову Верховного Суду України від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16, практику Європейського суду з прав людини («Менчинская проти Російської Федерації»).

Вказував, що єдиним органом, який наділений повноваженнями розпоряджатись землями водного фонду у порядку, передбаченому ЗК України, є Київська обласна державна адміністрація. Даному органу, який є розпорядником спірної земельної ділянки, про факт первинного порушення інтересів держави внаслідок прийняття Макарівською районною державною адміністрацією оскаржуваного розпорядження відомо не було, оскільки воно приймалось без її участі. Крім того, інформація про передачу земель у приватну власність у загальнодоступних базах була відсутня. Органами державного контролю своєчасно ці порушення не виявлено, у зв`язку з чим Київська обласна державна адміністрація на захист порушених прав держави до суду не зверталась.

Через неналежне виконання Київською обласною державною адміністрацією своїх повноважень щодо повернення державі незаконно відведених земель водного фонду до цього часу залишається неусунутим порушення права власності держави на вказані землі та відповідний позов до суду не заявлено.

Крім того, прокуратурою скеровано запит голові Київської обласної державної адміністрації з метою отримання інформації про те, чи відомо адміністрації про факт порушення інтересів держави та чи вживалися адміністрацією заходи щодо повернення у державну власність зазначеної земельної ділянки. На вказаний запит отримано відповідь від 21 березня 2019 року про те, що інформація про земельні ділянки, зазначені у листі, відсутні.

З огляду на вищевикладене висновки суду щодо відсутності у прокурора підстав для представництва інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації є необґрунтованими.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що прокурор в квітні 2019 року звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, посилаючись на те, що відведенням у приватну власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки порушено інтереси держави як власника земельної ділянки, адже з державної власності протиправно вибула земельна ділянка водного фонду, розташована в адміністративних межах Забуянської сільської ради Макарівського району Київської області.

Предметом даного позову є визнання недійсним розпорядження Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 07 червня 2006 року № 474 в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 , а також визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі зазначеного розпорядження.

При зверненні з даним позовом в обґрунтування необхідності самостійного захисту інтересів держави прокурор послався на те, що чинним законодавство визначено орган, уповноважений державною здійснювати функції контролю за використанням і охороною земель,однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду із відповідним цивільним позовом, прокурор пред`являє цей позов в інтересах держави як позивач в інтересах Київської обласної державної адміністрації. Також прокурор вказав на неналежне виконання Київською обласною державною адміністрацією своїх повноважень щодо повернення держави незаконно відведених земель водного фонду, в зв`язку з чим до цього часу залишається не усунутим порушення права власності держави на вказані землі та відповідний позов до суду не заявлено.

На а. с. 19 знаходиться лист від 10 квітня 2019 року № 389вих-19, яким Києво-Святошинська місцева прокуратура повідомила голову Київської обласної державної адміністрації про те, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура звертається до Макарівського районного суду Київської області з позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Макарівської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 про визнання недійсним розпорядження та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. В разі незгоди з прийнятим рішенням адміністрація вправі оскаржити його відповідно до вимог чинного законодавства.

До матеріалів справи приєднані, але не підшиті додатки до позовної заяви, серед яких відповідь Київської обласної державної адміністрації на даний лист відсутня.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статі 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частина друга 2 статті 129 Конституції України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

У частині четвертій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року

№ 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Ці міркування Конституційний Суд зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак висловлене Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону «Про прокуратуру».

Відтак, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) « рекомендаціях ької міської ради, яка полягала у нездійсненні заходів щодо звернення до суду із позовом про визнання спадщини вПро роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Більше того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 КК України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для цієї посади повноваження, за виконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).

Однак відповідних доказів прокурором під час пред`явлення позову надано не було.

Доводячи наявність підстав для звернення до суду із позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації замість цього органу, прокурор надав лише лист від 10 квітня 2019 року, в якому Києво-Святошинська місцева прокуратура лише ставила адміністрацію до відома про свій намір звернутися до суду із позовом в інтересах держави згідно вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та повідомляла, що адміністрація вправі оскаржити прийняте рішення в разі незгоди з ним.

Із змісту даного листа вбачається, що прокурор не запропонував Київській обласній державній адміністрації самостійно звернутися до суду із відповідним позовом, не зажадав від неї пояснень щодо причин незвернення до суду, а навпаки, висловив власну ініціативу у здійсненні цих дій, фактично виступивши як альтернативний суб`єкт звернення до суду.

При цьому апеляційний суд враховує, що із даним позовом прокурор звернувся до суду 18 квітня 2019 року лише через вісім днів направлення листа 10 квітня 2019 року.

Отже, у даній справі судом першої інстанції правильно проаналізовано вимоги вищенаведених правових норм та обґрунтовано не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання Київською обласною державною адміністрацією, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів держави. Сама по собі обставина незвернення позивача з позовом протягом певного періоду, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Крім того, в самій позовній заяві прокурор зазначав, що Київській обласній державній адміністрації, яка відповідно до закону є розпорядником спірної земельної ділянки, про факт первинного порушення інтересів держави внаслідок прийняття Макарівською районною державною адміністрацією оскаржуваного розпорядження відомо не було, оскільки воно приймалось без її участі. Погодження у випадках, передбачених законодавством, на вилучення спірних земельних ділянок не надавалась. Крім того, інформація про передачу земель у приватну власність у загальнодоступних базах даних була відсутня. Органами державного контролю своєчасно ці порушення не були виявлені, у зв`язку з чим Київська обласна державна адміністрація на захист порушених прав держави до суду не зверталась (а. с. 9).

Виходячи із вищевикладеного, посилання прокурора на неналежне виконання Київською обласною державною адміністрацією своїх повноважень, і на те, що даний орган самоусунувся від виконання своїх функцій, є безпідставним і недоведеним, враховуючи, що час, коли адміністрація дізналась про порушення прав держави, прокурор в позові не вказав взагалі.

Апеляційний суд позбавлений можливості оцінити посилання прокурора в апеляційній скарзі на лист Київської обласної державної адміністрації від 21 березня 2019 року № 01.1-25/909 про те, що інформація про земельні ділянки, зазначені у листі, відсутня, оскільки прокурором даний лист до матеріалів справи та апеляційної скарги надано не було.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що прокурором не наведено доводів та не надано відповідних аргументів на їх підтвердження щодо обставин, які би перешкоджали Київській обласній державній адміністрації самостійно звернутися до суду за захистом інтересів держави як уповноважений орган на розпорядження землями державної власності, що є предметом даного позову, та обґрунтовано повернув позовну заяву прокурору на підставі п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що судом не враховано положення ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Так, судом першої інстанції проаналізовано вимоги наведених норм і зроблено правильний висновок, що можливість представництва прокурором інтересів держави допускається законом у виключних випадках, однак доказів виключності такого випадку прокурором надано не було.

Судом першої інстанції також правомірно застосовано судову практику, зокрема постанови Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 906/240/18, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18770/17, від 05 листопада 2018 року у справі № 910/4345/18, та враховано Рекомендації Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права.

Нерелевантними є посилання апеляційної скарги на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 119 - 123), оскільки у справі, в якій зазначену постанову прийнято, особа, в інтересах держави в особі якої подано позов, вважала вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а звертаючись із даним позовом, прокурор не підтвердив згоди на це Київської обласної державної адміністрації і не надав доказів, що даний орган взагалі отримав лист прокурора від 10 квітня 2019 року, в якому його повідомлено про намір подати позов.

Посилання апеляційної скарги на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до змісту рішень якого при певних обставинах виступ прокурора на стороні особи, що бере участь у справі, може бути виправдана, зокрема коли потрібно захистити інтереси держави («Менчинская проти Російської Федерації»), не спростовують висновків суду, що представництво прокурором інтересів держави допускається законом, але у виключних випадках, та відхиляються апеляційним судом.

Не спростовують таких висновків і доводи апеляційної скарги щодо порушення інтересів держави, із посиланням на рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 1-1/99, оскільки ці доводи стосуються розгляду справи по суті, і Київська обласна державна адміністрація, як уповноважений орган, не позбавлена можливості звернутися до суду із власним позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області залишити без задоволення.

Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.