ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/1217/17

Провадження № 22-ц/ 818/1273/19

4 вересня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова, ухвалене 7 грудня 2018 року у складі судді Золотарьової Л.І.,

УСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 22.11.2012 у розмірі 40 188 грн 58 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 листопада 2012 року між сторонами у справі був укладений кредитний договір без номеру (надалі Договір), за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк в повному обсязі виконав свої зобов`язання за Договором, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач умови Договору щодо своєчасного та повного повернення позичених коштів не виконала, у зв`язку з чим у неї станом на 31.12.2016 утворилася заборгованість за Договором у розмірі 40 188 грн 58 коп., що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 756 грн 73 коп., відсотками - 30 242 грн, пенею - 2 799 грн 92 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн; штрафу (процентна складова) - 1 889 грн 93 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку загальну заборгованість за кредитним договором від 22.11.2012 у сумі 37 388 грн 66 коп., що включає заборгованість за: кредитом - 4 756 грн 73 коп., відсотками - 30 242 грн, штрафом (фіксована частина) - 500 грн; штрафом (процентна складова) - 1 889 грн 93 коп., а також 1 488 грн 53 коп. судового збору.

Рішення мотивовано тим, що підписана ОСОБА_1 22 листопада 2012 року заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом від 06.03.2010, та «Тарифами Банку» складає Договір між відповідачем та Банком, що підтверджується підписом у заяві. Обов`язку повернути кредитні кошти ОСОБА_1 не виконала, тому з неї стягнуто заборгованість за тілом кредиту, процентами та штрафи за прострочення виконання грошового зобов`язання. У стягненні пені відмовлено, оскільки штраф і пеня одним видом цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, визнати укладений між сторонами у справі Договір недійсним. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. А саме, на неповне з`ясування судом обставин у справі, не відповідність висновків суду встановленим у справі обставинам та, як слідство, порушення норм матеріального права. У якості доводів апеляційної скарги посилається на те, що в матеріалах справи відсутні докази укладення між нею та Банком договору кредиту і надання їй кредитних коштів у розмірі 5000 грн. Вона надавала свою згоду на отримання кредиту в розмірі 300 грн. Після надходження на її картку 5000 грн апелянт зверталася за роз`ясненням до Банку, але будь - яких зрозумілих пояснень не отримала. Тому виходила з того, що повинна повертати банку кошти у розмірі, визначеному Договором. Згоди на перевипуск кредитної карти зі збільшеним кредитним лімітом ОСОБА_1 не надавала. Надані Банком на підтвердження укладення договору Умови та Правила надання банківських послуг відповідач особисто не підписувала, а позивач не довів, що саме ці Умови та Правила є його складовою частиною.

Шевченко Антон Олександрович, який діє в інтересах АТ КБ «ПриватБанк», в письмових поясненнях посилається на те, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції визнала, що вона була ознайомлена із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг. Під час оформлення картки відповідач пройшла ідентифікацію у ПриватБанку та була сфотографована з карткою «Універсальна». В межах Договору ОСОБА_1 отримала дві картки, по руху коштів за якими представником Банку надано виписки. Враховуючи, що строк кредитування збігається зі строком дії картки (31.07.2016) ОСОБА_2 наполягав на стягненні процентів за користування кредитними коштами з 22.11.2012 по 31.07.2016, а пені - за період з 27.01.2016 по 31.07.2016.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 листопада 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 5000 грн. Договір було укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за Договором станом на 31 грудня 2016 року становила 40 188 грн 58 коп., що складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4 756 грн 73 коп., відсотками - 30 242 грн, пенею - 2 799 грн 92 коп., штрафу (фіксована частина) - 500 грн; штрафу (процентна складова) - 1 889 грн 93 коп. (а.с. 4 - 6 ).

Задовольняючи позов Банку в частині стягнення заборгованості у вигляді тіла кредиту, процентів та штрафів, суд керувався положеннями пунктів 2.1.1.2.4. , 2.1.1.5.5., 2.1.1.5.6., 2.1.1.7.6., 1.1.7.12 Умов та Правил надання Банківських послуг, що були долучені Банком до позовної заяви, вимогами ст.ст. 526, 530, 1054 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) та виходив з того, що відповідач підписала анкету - заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Підписана ОСОБА_1 заява разом з « Умовами та Правилами надання банківських послуг», « Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом від 06.03.2010 року, і «Тарифами Банку» складає між нею та Банком Договір. До позовної заяви Банк додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджений наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256.

Судова колегія повністю погодитися з зазначеним висновком суду не може.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Спірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII) у редакції, що діяла станом на 22.11.2012).

Пунктом другим частини другої статті 11 Закону №1023-XII у редакції, станом на 22.11.2012, визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями, що передбачено пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Крім цього, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, ОСОБА_1 як пересічна споживачка банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не могла ефективно здійснити свої права бути проінформованою про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З анкети - заяви від 22 листопада 2012 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг убачається, що ОСОБА_1 надавала згоду на укладення договору за умовами платіжна картка «Універсальна» з кредитним лімітом 300 грн та згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та Банком договір про надання банківських послуг, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. При цьому в анкеті-заяві вказано, що ОСОБА_1 отримала пам`ятку клієнта, що містить також Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, і ознайомлена з ними під підпис.

У цій анкеті-заяві відсутні умови договору про збільшення Банком в односторонньому порядку ліміту кредитування, строк кредитування, розмір процентів за користування кредитними коштами, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

З наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що позивач просить стягнути тіло кредиту у розмірі 4 756 грн 73 коп., заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за Договором, посилається на Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджений наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, як невід`ємні частини спірного договору.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов і правил надання банківських послуг, затвердженим наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: встановлення кредитного ліміту за рішенням Банку, право Банку змінити (зменшити , збільшити або анулювати) кредитний ліміт (пункт 2.1.1.2.3 загальних умов про кредитні картки), пільговий період користування коштами,процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання (п. 1.1.7.12 загальних Умов), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 загальних Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови кредитування та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджений наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Судова колегія вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим позивачем в період - з часу виникнення спірних правовідносин (22 листопада 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27 січня 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Довідку про умови кредитування та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про кредитний ліміт у розмірі 5000 грн, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Довідка про умови кредитування та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Також Банком на підтвердження своїх вимог не надана пам`ятка клієнта, що містить також Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, з якими ОСОБА_1 згідно анкети-заяви від 22.11.2012 ознайомлена під підпис.

З фото, наданих представником позивача на підтвердження отримання відповідачем кредитних карток, неможливо встановити жодного напису та які саме картки отримали ОСОБА_1 (а.с. 209-211).

Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою укладеного між сторонами у справі Договору, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім.

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджений наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22.11.2012 шляхом підписання анкети - заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ліміт кредитування, строк повернення кредиту (користування ним), ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 Банк дотримав вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які Банк вважав узгодженими.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

З огляду на вищевикладене висновок суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості у розмірі 37 388 грн 66 коп., що включає заборгованість за кредитом у розмірі 4 756 грн 73 коп., відсотками у розмірі 30 242 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн; штраф (процентна складова) у розмірі 1889 грн 93 коп., не відповідає обставинам у справі та вимогам закону.

Вимог про стягнення безпідставно набутих відповідачем коштів у розмірі, що перевищує ліміт кредитування за Договором (300 грн) та процентів за користування зазначеними коштами, інших сум за прострочення виконання зазначеного грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 1212, 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Враховуючи, що отримані та використані позичальником кошти у розмірі 300 грн, згоду на отримання яких ОСОБА_1 надавала, підписуючи анкету-заяву від 22.11.2012, остання в добровільному порядку Банку не повернула, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, судова колегія вважає обґрунтованими вимоги Банку щодо стягнення з відповідача тіла кредиту у розмірі 300 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині скасування рішення в повному обсязі та визнання Договору недійсним є необґрунтованими. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд може розглянути будь - які вимоги особи подані відповідно до цього Кодексу. Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не пред`явила зустрічного позову Банку про визнання Договору недійсним. Тому відповідно до ст. 367 ЦПК України підстави для розгляду зазначених вимог в суді апеляційної інстанції відсутні.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні в частині суми, що підлягає стягненню на користь Банку.

Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткову обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 , зменшенню підлягає сума судового збору, що стягнута з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», з 1 488 грн 53 коп. до 12 грн. З ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача належить стягнути 2 382 грн судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги (а.с. 157, 177, 191).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2018 року змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в рахунок заборгованості за кредитним договором без номеру від 22 листопада 2012 року, до 300 (трьохсот) гривень та 12 (дванадцяти) гривень судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 2 382 (дві тисячі триста вісімдесят дві) гривні судового збору, сплаченого при подачі апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 4 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний