Справа № 466/9569/18 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1356/19 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Шеремети Н.О.,

за секретаря - Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - Джуса Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня 2019 року, постановлене в складі головуючого - судді Єзерського Р.Б.,

в с т а н о в и в:

Львівське міське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго" в грудні 2018 року звернулося в суд з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.05.2016 року по 31.12.2017 року у розмірі 38569,70 грн., інфляційні витрати у розмірі 3939,70 грн., 3% річних у розмірі 952,46грн. та сплачений судовий збір в розмірі 1762,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що відповідач ОСОБА_1 згідно з свідоцтвом про право власності та довідки, виданої ПП «УК «Рідний дім - Топольна» № 467 від 04.12.2017 року, є власником приватизованої квартири АДРЕСА_1 , однак в даній квартирі не зареєстрований, також факт набуття ним права власності на вказану квартиру підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 108630498 від 21.12.2017 року.

Також в обґрунтування позовних вимог Львівське міське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго" посилалося на такі норми законодавства.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією - суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Відповідно до п. 3-4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавцями послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності визначено суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальну організацію), якою є Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго».

Згідно зі ст. 6 цього Закону, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг.

Відповідно до п. 8 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг, у порядку і випадках, визначених законом.

ЛМКП «Львівтеплоенерго» стверджувало, що на адресу відповідача ОСОБА_1 було відправлено для підписання два примірники договору приєднання, однак, договір приєднання відповідачем не підписаний та повернений виконавцю назад у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

З 01 липня 2014 року відповідачу для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року, індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, проте всупереч даної норми закону, відповідач не виконав свого зобов`язання щодо сплати послуги з централізованого опалення, а тому зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановлення індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних від простроченої суми.

Станом на 30.11.2018 року за квартирою АДРЕСА_1 , у відповідача ОСОБА_1 утворилась заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення за період з 01.05.2016 року по 31.12.2017 року у розмірі 38569,70 грн., оскільки відповідач неналежно виконував свої обов`язки, зокрема, не вносив виконавцю плату за послуги з централізованого опалення.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач зазначив, що на час звернення до суду із позовною заявою, відповідачем заборгованість не оплачена, інфляційні нарахування складають 3939,70 грн., 3% річних - 952,46 грн., разом сума заборгованості становить: сума основного боргу - 38569,70 грн., інфляційні витрати - 3939,70 грн, 3% річних - 952,46 грн., всього - 43461,86 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер- НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», , р/р НОМЕР_3 в Львівське АТ «Ощадбанк», МФО 325796, місцезнаходження якого: м. Львів, вул. Д. Апостола, 1 заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.05.2016 року по 31.12.2017 року у розмірі 38569 гривень 70 копійок, інфляційні втрати у розмірі 3939 гривень 70 копійок, 3% річних у розмірі 952 гривні 46 копійок, а всього - 43461 гривню 86 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго сплачену суму судового збору у розмірі 1762,00 гривні.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня 2019 року оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неправильно встановлені обставини, що мають для справи, неправильно досліджені докази, що є в матеріалах справи, надана неправильна оцінка доказам у справі. Стверджує, що лист ЛМКП «Львівтеплоенерго» з пропозицією укласти договір приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг централізованого постачання гарячої води був надісланий відповідачу лише 10.05.2018р., однак період, за який була нарахована заборгованість виник набагато раніше, крім того, жодних інших документів на підтвердження наміру позивача укласти договір з відповідачем до матеріалів справи не додано, а тому безпідставним є висновок суду про те, що відповідач відмовився чи ухилився від укладення зазначеного договору з позивачем. Вважає необґрунтованим висновок суду про нарахування плати за теплову енергію відповідачу згідно зі ст. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. №630 з урахуванням показів загальнобудинкового приладу обліку теплової енергії. Посилається на те, що споживачем за договірними відносинами про постачання теплової енергії в гарячій воді є ПП «ЖЕК «Рідний дім», а тому всі претензії щодо розрахунків за показами будинкового лічильника повинні бути пред`явлені безпосередньо до ПП «ЖЕК «Рідний дім». Стверджує, що загальнобудинковий лічильник не може бути засобом комерційного обліку для споживача, оскільки такий не дає достовірних даних щодо визначення обсягу передачі та розподілу тепла саме для окремого споживача. Також звертає увагу на те, що на період виникнення заборгованості відсутня будь-яка методика розподілу між індивідуальними споживачами обсягів у будівлі комунальних послуг за будинковими лічильниками. Вважає неприпустимим застосування судом абз. 4 п.1 Правил, оскільки виходячи з пріоритету захисту прав споживча можливим є застосування абз. 2 п. 10 цих же Правил для обчислення вартості послуг. Щодо відсутності повірки встановленого в квартирі відповідача лічильника теплової енергії на опалення в період з травня 2016 року по грудень 2017 року, то чинне законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг не передбачає відповідальності споживача за прострочення проведення повірки засобів вимірювального техніки, крім того, обов`язок проводити періодичну повірку квартирних засобів обліку покладається на виконавця послуг, тобто на позивача. Стверджує, що надані позивачем «повідомлення про оплату» та «детальний розрахунок» містять виключно інформаційний характер, відтак не можуть бути підставою для оплати послуг споживачем. Звертає увагу на те, що Акт зняття лічильника з комерційного обліку, що є додатком до відповіді на відзив від 09.01.2019р. не був долучений до матеріалів справи, оскільки взагалі не існує. Просить рішення суду скасувати та ухвали нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала, посилаючись на доводи, які аналогічні доводам апеляційної скарги.

Представник Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - Джус Б.І. вимоги апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 в розмірі 38569 гривень 70 копійок залишити без змін, а в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних змінити та стягнути з відповідача суму цих нарахувань відповідно до уточненого ним розрахунку в апеляційній інстанції. Крім того, в суді апеляційної інстанції пояснив, що більш точного розрахунку інфляційних втрат та 3% річних представити не може, оскільки у лютому 2017 року проведено корегування кількості та вартості спожитої відповідачем теплової енергії за листопад та грудень 2016 року на суму 524,29 грн., а надати доказів яка частина з цієї суми мала би бути віднесена як зайво нарахована у кожному з цих місяців також не може.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частковоз таких підстав.

Судом встановлено такі обставини.

Згідно з довідкою, виданою ПП «УК «Рідний дім - Топольна» № 467 від 04.12.2017 року відповідач ОСОБА_1 є власником приватизованої квартири АДРЕСА_1 , однак в даній квартирі не зареєстрований (арк. спр. 7, том 1).

Факт набуття відповідачем права власності на зазначену квартиру підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до якої ОСОБА_1 з 25.05.2009 року має у приватній власності (частка 1/1) квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 72, 4 кв. м., яка складається з двох житлових кімнат та кухні, і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (арк. спр. 8-9, том 1).

З матеріалів справи також встановлено, що відповідачу з 01 липня 2014 року для здійснення оплати за надані послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води був відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Станом на 30.11.2018 року за квартирою АДРЕСА_1 , у відповідача ОСОБА_1 утворилась заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення за період з 01.05.2016 року по 31.12.2017 року у розмірі 38569,70грн., оскільки відповідач неналежно виконував свої обов`язки, зокрема, не вносив виконавцю плату за послуги з централізованого опалення, внаслідок чого й утворилась заборгованість (арк. спр. 12, том 1).

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Пунктом третім частини другої статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавцями послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

Встановлено, що виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго».

Згідно зі ст. 6 цього Закону, учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель, виконавці комунальних послуг.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією - суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року № 630 затверджені Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (з наступними змнами і доповненнями від 31.10.2007 року) (далі - Правила), які регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - послуги).

Відповідно до п. 8 Правил, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг, у порядку і випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Із матеріалів справи встановлено, що позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» було підготовлено та 10 травня 2018 року направлено на адресу відповідача ОСОБА_1 для підписання два примірники договору приєднання, однак, договір приєднання відповідачем не підписаний, оскільки такий повернено виконавцю через невручення поштового відправлення у зв`язку із закінченням терміну зберігання (арк. спр. 10-11, том 1).

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання комунальної послуги укладається виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відмова споживача від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами /тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Нормою ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до п. 3 Правил, послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини третьої статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до 12 Правил , у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири... У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку та які не передали виконавцю показання квартирних засобів обліку теплової енергії, оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку.

Згідно з актом від 28.09.2012 року (арк. спр. 38, том 1), у квартирі відповідача ОСОБА_1 встановлено лічильник теплової енергії на опалення LOM-ІІІ, виробник ARATOR S. A. Польща, зав. № 0703/0511, який на підставі результатів повірки визнано придатним до застосування з терміном чергової державної метрологічної повірки до 31.08.2016 року.

Відповідно до п. 15 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, засоби обліку теплової енергії підлягають періодичній повірці. Періодична повірка проводиться у строк, що не перевищує одного місяця.

З матеріалів справи встановлено, що 16 травня 2016 року ЛМКП «Львівтеплоенерго» надіслало мешканцям квартири АДРЕСА_1 повідомлення про необхідність проведення чергової державної метрологічної повірки лічильника обліку теплоенергії та аналогічне повідомлення мешканцям цієї квартири було надіслано 30 травня 2017 року, що підтверджується списком рекомендованих листів та фіскальним чеком ВПЗ Львів-Поштампт про відправку (арк. спр. 63-65, том 1).

Однак, відповідачем до 31.08.2016 року такої повірки не було проведено. Повірка була проведена лише 21.08.2017 року, що підтверджується свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №35/17-4904 від 21.08.2017 року та актом експлуатаційної перевірки квартирного вузла обліку №74594 від 05.09.2017 року (арк. спр. 83-84, том 1).

А тому, відповідні нарахування оплати за теплову енергію в період з жовтня 2016 року по квітень 2017 року по квартирі АДРЕСА_1 , де проживає відповідач, було проведено виконавцем послуг ОСОБА_1 не на підставі показів квартирного приладу обліку теплової енергії, який не пройшов чергову метрологічну повірку, а згідно зі ст. 12 Правил з урахуванням показів загальнобудинкового приладу обліку теплової енергії та на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та житлово-комунальних послуг від 09.06.2016 року №1101 «Про внесення змін до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 31.03.2015 року №1171».

Суд першої інстанції, з урахуванням зазначеного вище, дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01.05.2016 року по 31.12.2017 року у розмірі 38569 гривень 70 копійок.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що оплата за надані послуги з теплопостачання була нарахована ОСОБА_1 позивачем на підставі діючих тарифів, належних та допустимих доказів неправильного нарахування оплати відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він відмовлявся від надання послуг з опалення і що він такими послугами не користувався.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що розрахунок оплати за опалення квартири АДРЕСА_1 належить здійснювати за нормами споживання у спірний період відповідно до Постанови НКРЄКП №1171 від 31.03.2015 року, а саме згідно з умовно-змінної частини тарифу для абонентів житлових будинків без будинкових приладів обліку теплової енергії - 26,58 грн/кв.м. спростовуються матеріалами справи, оскільки будинки АДРЕСА_1 обладнані одним загальнобудинковим лічильником обліку теплової енергії. А тому, позивачем правильно проведено розрахунок відповідно до умовно-змінної частини тарифу для абонентів житлових будинків з будинковими приладами обліку теплової енергії - 1 213, 98 грн/Гкал., визначеної Постановою НКРЄКП №1101 від 09.06.2016 року.

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг, сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції також враховує висновок, зазначений у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року (справа № 638/11034/15-ц) про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Суд першої інстанції задовольняючи позов, також стягнув з ОСОБА_1 в користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» інфляційні втрати у розмірі 3939 гривень 70 копійок та 3% річних у розмірі 952 гривні 46 копійок, однак апеляційний суд не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своєю правовою природою, правовідносини з надання комунальних послуг є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

З матеріалів справи встановлено, що звертаючись з позовом Львівське міське комунальне підприємство "Львівтеплоенерго" просило стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 3939 гривень 70 копійок та 3% річних у розмірі 952 гривні 46 копійок та надало розрахунок (арк. спр. 13, том 1). Суду апеляційної інстанції представником позивача 30.07.2019 року надано інший розрахунок за період з жовтня 2016 року по жовтень 2017 року, де зазначено, що інфляційні втрати становлять 3875 гривень 58 копійок та 3% річних у розмірі 934 гривні 77 копійок (арк. спр. 18, том 2).

Однак, такі розрахунки суд апеляційної інстанції не бере до уваги, так як позивачем не доведено правильності його проведення з огляду на таке.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

З розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за спожиті послуги з централізованого опалення за період з 01.05.2016 року по 31.12.2017 року встановлено, що відповідачем проводилась оплата у травні, липні 2016 року та у січні 2018 року, які враховані позивачем. Крім того, позивачем у липні 2016 року проведено корекцію заборгованості, яка зменшена на суму 553 грн. 55 коп., а у лютому 2017 року на підставі корекції заборгованість зменшено на 524 грн. 29 коп. У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача роз`яснено, що у лютому 2017 року проведено корегування кількості та вартості спожитої відповідачем теплової енергії за листопад та грудень 2016 року на суму 524,29 грн., однак, на пропозицію суду апеляційної інстанції надати докази, яка частина з цієї суми мала би бути віднесена як зайво нарахована у кожному з цих місяців із зазначенням конкретних дат (оскільки розрахунок 3 процентів річних проводиться по днях, а інфляційні втрати помісячно) пояснив, що таких доказів надати не може.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи . Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційний суд не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо встановлення правильності розрахунку інфляційних втрат у розмірі 3939 гривень 70 копійок та 3% річних у розмірі 952 гривні 46 копійок, оскільки такий не відповідає обставинам справи, так як проведений некоректно, і він суперечить положенням ст. 625 ЦК України щодо стягнення цих сум від суми заборгованості.

У справах такої категорії позивачем, серед іншого, має бути доведено не тільки розмір заборгованості, вимогу про стягнення якої він заявив, а й відповідність чинному законодавству проведених позивачем нарахувань за прострочення сплати заборгованості.

Представлені позивачем до суду розрахунки інфляційних втрат та 3% річних не відповідають зазначеним вище вимогам закону, інших розрахунків заборгованості, які б відповідали вимогам закону, позивачем представлено не було.

За наведених обставин, апеляційний суд доходить висновку про недоведеність вимог позивача в цій частині, відтак і про відсутність підстав для їх задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» інфляційних втрат у розмірі 3939 гривень 70 копійок, 3% річних у розмірі 952 гривні 46 копійок належить скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Беручи до уваги вищенаведене, з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1563 грн. 59 коп. (розрахунок 38569 грн. 70 коп. (задоволена частина позову) х 100 : 43461 грн. 86 коп. (ціна позову) = 88, 74 %.

З Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» також належить стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 297 грн. 60 коп. (розрахунок 2643 грн. (сплачено за подання скарги) х 11,26 % (проценти від задоволеної частини апеляційної скарги) : 100 = 297 грн. 60 коп.).

За ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня 2019 року в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 в розмірі 1762 гривень необхідно змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 1265 грн. 99 коп. (1563 грн. 59 коп. - 297 грн. 60 коп.) судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат у розмірі 3939 гривень 70 копійок, 3% річних у розмірі 952 гривні 46 копійок в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» ЄРДПОУ 05506460, р/р НОМЕР_3 в Львівське АТ «Ощадбанк», МФО 325796, місцезнаходження якого: м. Львів, вул. Д. Апостола, 1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» відмовити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня 2019 року в частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 в розмірі 1762 гривень змінити та стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 в користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», ЄРДПОУ 05506460, р/р НОМЕР_3 в Львівське АТ «Ощадбанк», МФО 325796, місцезнаходження якого: м. Львів, вул. Д. Апостола, 1 сплачений судовий збір в розмірі 1265,99 (одну тисячу двісті шістдесят п`ять гривень дев`яносто дев`ять копійок).

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 07 березня 2019 року суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2019 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.