Справа № 464/2122/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/1414/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Левик Я.А., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

розглянувши у спрощеному провадженні, в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Курилича Андрія Ярославовича на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 01 квітня 2019 року, постановлену в складі головуючого судді Бойко О.М., у справі за поданням приватного виконавця про визначення частки боржника ОСОБА_2 у майні, яким вона володіє спільно з іншими особами,-

в с т а н о в и л а:

Приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Маковецький З.В. звернувся до суду з поданням, в якому просив визначити частку майна боржника ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , якою вона володіє спільно з іншими особами. В обгрунтування подання покликався на те, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження №56516972 щодо примусового виконання виконавчого листа № 464/2122/17, виданого 25.05.2018 року Сихівським районним судом м. Львова про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в розмірі 92000 доларів США, що на день ухвалення рішення становить 2 388 320, 00 грн., процентів за час користування коштами в сумі 1 524 263, 51 грн., 3 % річних в сумі 276 074, 99 грн. В результаті проведених приватним виконавцем заходів встановлено, що боржнику ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Враховуючи, що частка майна боржника в спільній сумісній власності не визначена, і це унеможливлює виконання судового рішення, просив визначити частку майна, належну ОСОБА_2 в спірній квартирі.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 01 квітня 2019 року подання задоволено. Визначено за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) право на 1/4 частку у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з даною ухвалою, таку в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - Курилич А.Я .

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала постановлена з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, без повного і всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування вимог покликається на те, що крім ОСОБА_2 , співвласниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , її чоловік ОСОБА_6 та її друга донька ОСОБА_7 .

ОСОБА_1 має право на збільшення розміру її частки у квартирі, що відповідно тягне зменшення розміру частки у спільній власності інших співвласників, в силу положень ч. ч. 2, 3 ст. 357 ЦК України. Зокрема, вказує, що протягом значного періоду часу ОСОБА_1 несла практично усі витрати на утримання, ремонти (покращення), сплату комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_1 . За її підрахунками, загальна орієнтована вартість проведеного нею капітального ремонту становить 15 000 дол. США. Вказана сума є істотною у порівняні з ринковою вартістю квартири, яка на сьогодні є близькою 50 000 дол. США. Вказує, що судом при визначення частки у майні боржника не було враховано подане представником ОСОБА_1 клопотання про призначення у справі судової оціночно-будівельної експертизи.

Просить скасувати ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 01 квітня 2019 року, призначити у справі судову оціночно-будівельну експертизу та постановити нову ухвалу з врахуванням розрахункового розміру частки ОСОБА_1 у справі спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 у порівнянні з іншими співвласниками з врахуванням поліпшень, зроблених її коштом.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи окрім направлення повідомлень, також і шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності, справа розглядається в порядку спрощеного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що судове рішення таким вимогам відповідає.

Задовольняючи подання приватного виконавця виконавчого округу Маковецького З.В., суд першої інстанції виходив з того, що частка майна боржника ОСОБА_2 у майні, а саме: у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить на праві спільної сумісної власності, окрім неї - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 складає ј частку. Твердження заінтересованої особи про необхідність збільшення її частки у спільній власності суд вважав необгрунтованим, оскільки жодних доказів на підтвердження такого нею не надано.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Пунктом 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2005 року по справі «Чіжов проти України» визначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок і так, щоб ця система (виконання рішень) була ефективною як в теорії, так і на практиці. А виконання рішень має відбуватись таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та, що система ефективна і законодавчо і практично, а нездатність державних органів вжити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, встановленої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18.07.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 02.05.2018 року, задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення суми боргу. Вирішено:

стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 92 000 доларів США, що на день ухвалення рішення становить 2 388 320 грн. 00 коп., проценти за час користування коштами в сумі 1 524 263 грн. 51 коп., 3% річних в сумі 276 074 грн. 99 коп.;

- стягнути з ОСОБА_3 та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі по 4 160 грн. 00 коп. з кожного.

Оскільки вказане рішення набрало законної сили, 25.05.2018 року Сихівським районним судом м. Львова було видано виконавчий лист №464/2122/17, а 01.06.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Маковецьким З.В. за даним виконавчим листом відкрито виконавче провадження № 56516972 з примусового виконання виконавчого листа № 464/2122/17.

Постановою Верховного суду від 24.09.2018 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 2 травня 2018 року залишено без змін. Поновлено виконання рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 липня 2017 року.

Як вбачається із матеріалів подання, приватним виконавцем вживались заходи щодо виконання вказаного рішення суду, однак, таке боржником не виконано. 01.06.2018 року приватним виконавцем було винесено постанови про арешт майна боржника та арешт коштів боржника та копії цих постанов було надіслано до відповідних юридичних установ та сторонам виконавчого провадження. Із отриманих відповідей встановлено відсутність у боржника коштів для виконання рішення суду.

В ході здійснення виконавчих дій, встановлено, що боржнику ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 належить квартира АДРЕСА_1 . Квартира набута у власність в порядку приватизації згідно Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 03 лютого 2009 рок № С-08282.

Згідно зі ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Визначення частки майна боржника у майні, що перебуває у спільній власності, є необхідним для здійснення виконавчого провадження про примусове стягнення з нього боргу.

Відповідно до наданих державним виконавцем доказів, ним вчинені всі можливі дії та в повній мірі вжито заходів щодо розшуку майна боржника.

З часу відкриття виконавчого провадження ОСОБА_2 не було вчинено жодних дій, спрямованих на погашення виниклої заборгованості, що свідчить про ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього вищезазначеним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18.07.2017 року.

За приписами ч. 1 ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 357 ЦК України передбачено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Оскільки при отримані квартири у власність сторони вважали таку спільною сумісною власністю, що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 03 лютого 2009 рок № С-08282, яке не оспорене та не скасоване, в матеріалах справи відсутні докази про існування домовленості щодо часток учасників приватизації, і в подальшому ніхто із співвласників не ставив питання про визначення часток, суд першої інстанції, прийшов до вірного висновку, що частки у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, тобто ј частка за кожним із співвласників.

Мотиви апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 має право на збільшення розміру її частки у квартирі, що відповідно тягне зменшення розміру частки у спільній власності інших співвласників, в силу положень ч. ч. 2, 3 ст. 357 ЦК України, оскільки протягом значного періоду часу несла практично усі витрати на утримання, ремонти (покращення), сплату комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_1 , правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки апелянт, вважаючи порушеним своє право, не позбавлена можливості захистити таке шляхом звернення до суду з відповідним позовом і визначення її частки в майні у даній справі, на вирішення такого позову жодним чином не вплине.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Відповідності до вимог абзацу 2 ч. 5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 27 серпня 2019 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Курилича Андрія Ярославовича залишити без задоволення.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 01 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 серпня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Левик Я.А.

Ніткевич А.В.