П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2019 року

м. Харків

Справа № 645/3808/18

Провадження № 22-ц/818/2267/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Бровченка І.О.,

суддів: Маміної О.В., Колтунової А.І.,

учасники справи:

позивач - фізичної особа - підприємець ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Овчаренка Ігоря Андрійовича на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року в складі судді Горпинич О.В.

встановив:

У липні 2018 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 53770,00 грн. за невиконання умов Договору б/н від 23 січня 2017 року.

Позовна заява мотивована тим, що 23 січня 2017 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір про ексклюзивне право позивача на пошук потенційних покупців об`єкту нерухомості - нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-6, І, ІІ літ А-5 площею 71,8 кв.м. по АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору, позивач займався продажем вищевказаного об`єкта нерухомості, що є предметом договору, розміщував рекламу в засобах масової інформації за свої кошти, вів переговори з потенційними покупцями, з представниками різних агентств нерухомості тощо, тобто виконував всі обов`язки передбачені договором. Відповідач в час дії договору, в його порушення, здійснила відчуження нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-6, І, ІІ літ. А-5 площею 71,8 кв.м. по АДРЕСА_1 , що були предметом договору, без участі позивача, чим допустила порушення умов п. 4.2.1. договору. Пунктом 4.2.3 договору, передбачено, що в разі дострокового розірвання цього договору, а також при настанні ситуацій, передбачених п. 4.2.1. та п. 4.2.2. та порушення п. 3.2.5. цього договору замовник зобов`язується виплатити виконавцю 5% від вартості об`єкту нерухомості, вказаної в п. 2.1, а саме 53770,00 грн. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для стягнення з відповідача на його користь 53770,00 грн. відповідно до умов Договору б/н від 23 січня 2017 року.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 53770 грн. відповідно до умов Договору від 23 січня 2017 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 березня 2019 року заяву відповідача ОСОБА_2 від 18 лютого 2019 року про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року залишено без задоволення.

12 березня 2019 року до Харківського апеляційного суду представником ОСОБА_2 - адвокатом Овчаренко І.А. подано апеляційну скаргу.

Посилається на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що належних та допустимих доказів на підтвердження вимог позивач суду не надав, матеріали справи таких доказів не містять. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів виконання ним обов`язків за договором про надання послуг продавцю нерухомості № б/н від 23 січня 2017 року, жодних показів об`єкту нерухомості за договором не відбувалося, сам факт укладення договору доводить тільки намір сторін вчинити дії, які ним передбачені, в майбутньому, договір був укладений 23 січня 2017 року, позивач протягом тривалого часу в шість місяців мав можливість надати послуги та виконати роботи за договором, та не зробив цього. Замовник не передав документів, позивач не надав відповідачу актів про виконання робіт (надання послуг), звітів про виконані роботи, огляд об`єкта нерухомості потенційними покупцями не проводився. Відповідно до положень ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Тому умови п. 4.2.1, 4.2.2 та 3.2.5 договору про надання послуг не мають переваги перед умовами п. 1.1 цього договору. Вказує на те, що послуги за договором позивачем на користь відповідача не надавались, позивач не має права вимагати оплату послуг, які не надавались, та оплату робіт, які не виконувались.Крім того, суд залишив заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення без задоволення, однак, поштові документи, які повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання», не можуть бути доказом того, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суд зазначає наступне.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 березня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Овчаренка І.А. на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду цивільної справи за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи до суду не подано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких належних та допустимих доказів невиконання ФОП ОСОБА_1 договору б/н від 23 січня 2017 року відповідач суду не надала. Під час дії договору б/н від 23 січня 2017 року ОСОБА_2 здійснила відчудження нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-6, І, ІІ літ. А-5 площею 71,8 кв.м. по АДРЕСА_1 , що були предметом договору, таким чином, відповідач в односторонньому порядку відмовилася від виконання умов договору б/н від 23 січня 2017 року. У розділі 4 договору сторони визначили відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором, відповідно до п. 4.2.3 при дострокову розірванні цього договору, а також при настанні ситуації, передбаченої п. 4.2.1 та п. 4.2.2 та порушенні п. 3.2.5 даного договору, замовник зобов`язується виплатити виконавцю 5% від вартості об`єкта нерухомості, вказаної в п. 2.1, а саме: 53770,00 грн. Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивача та встановлені судом обставини відповідачем спростовано не було, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 53770,00 грн. в наслідок неналежного виконання умов договору обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі, стягнув з відповідача на користь позивача суді збір в витрати в сумі 1364,80 грн.

Заявлені позивачем до стягнення 200,00 грн. витрати за отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не обґрунтовані та не підтвердженні належним чином, у зв`язку із чим суд відмовив в стягненні вказаної суми. Також, суд відмовив в стягненні 10,00 грн. сплати банківських послуг, оскільки ці витрати не належать до судових витрат.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 23 січня 2017 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - Замовник) був укладений договір б/н, предметом якого, відповідно до п. 1.1. є ексклюзивне право виконавця на пошук потенційних покупців на об`єкт нерухомості - нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-6, І, ІІ літ. А-5 площею 71,8 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Згідно з умовами договору, першочергова вартість об`єкта нерухомості, вказаного в п. 1.1 встановлюється замовник в розмірі 1075400 грн.

Згідно з п.п. 7.1, 7.2 договору, договір вступає в силу з моменту його підписання та дійсний до 23 січня 2018 року. Договір є продовженим ще на один строк його дії, якщо не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку його дії, жодна зі сторін не виявила бажання в письмовому вигляді розірвати його.

Пунктом 3.1 договору визначено права та обов`язки виконавця: 3.1.1 поширювати інформацію про об`єкт нерухомості з метою знаходження потенційних покупців; 3.1.2 надавати об`єктивну характеристику об`єкта нерухомості зацікавленим особам; 3.1.3 вести попередні переговори з покупцем про умови укладення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості, вказаного в п. 1.1 цього договору; 3.1.4 забезпечити збереження документів Замовника, якщо останні передані виконавцю; 3.1.5 рекламувати об`єкт нерухомості, який продається, в засобах масової інформації за свій рахунок і на свій розсуд; 3.1.6 проводити огляд об`єкта нерухомості, що продається, з потенційними покупцем в погодженням із замовником час; 3.1.7 за окремим дорученням за рахунок замовника оформити всі документи, які необхідні для укладення договору купівлі-продажу продажу об`єкта нерухомості, який продається.

Пунктом 3.2 договору визначено права та обов`язки замовника: 3.2.1 надати виконавцю для виконання цього договору в т.ч. для ведення переговорів с потенційними покупцями на весь строк дії договору всі наявні у Замовника оригінали документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу об`єкта нерухомості; 3.2.2 надати право виконавцю розповсюджувати інформацію про об`єкт нерухомості, що продається; 3.2.3 надати право виконавцю проводити огляд об`єкта з потенційними покупцями в заздалегідь узгоджений з замовником час; 3.2.4 надати право виконавцю при необхідності, по узгодженістю та за рахунок замовника оформити документи, яких не вистачає, на об`єкт нерухомості, що продається; 3.2.5 на час строку дії договору не змінювати вартість об`єкту нерухомості, що продається, в бік її збільшення, а також не допускати огляд квартири потенційним покупцем, або представниками інших агентств, приватним посередником без згоди виконавця.

Як на підставу своїх позовних вимог позивач вказує, що відповідно до умов договору, він займався продажем об`єкта нерухомості - нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-6, І, ІІ літ. А-5 площею 71,8 кв.м. по АДРЕСА_1 , що є предметом договору, розміщав рекламу в засобах масової інформації за свої кошти, вів переговори з потенційними покупцями, з представниками різних агентств нерухомості тощо, тобто виконував всі обов`язки, передбачені договором.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Нормами ст. 902 ЦК України передбачено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

У розділі 4 договору сторони визначили відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за договором.

Відповідно до п. 4.2.1 договору, замовник несе відповідальність по цьому договору в разі: а) ведення переговорів про продаж об`єкта нерухомості с покупцями або представниками інших агентств нерухомості, приватним посередником без участі виконавця; б) укладання договору купівлі-продажу, або будь-якого іншого договору, передбаченого законодавствам України, який засвідчує перехід права власності на об`єкт нерухомості, або договору задатку чи договору про взяття не себе зобов`язання укласти договір купівлі-продажу без участі виконавця; в) немотивованої вимоги повернення правовстановлюючих документів, які знаходяться у виконавця, або виготовлення дублікатів вказаних документів; г) інших дій замовника, які обмежують права виконавця по цьому договору.

Згідно з п. 4.2.3 при дострокову розірванні цього договору, а також при настанні ситуації, передбаченої п. 4.2.1 та п. 4.2.2 та порушенні п. 3.2.5 даного договору, замовник зобов`язується виплатити виконавцю 5% від вартості об`єкта нерухомості, вказаної в п. 2.1, а саме: 53770,00 грн.

Згідно з пунктом 7.1 договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 23 січня 2018 року, договір є продовженим ще на один строк його дії, якщо не пізніше, ніж за п`ять днів до закінчення строку дії даного договору жодна зі сторін не виявила в письмовому виді бажання розірвати його.

Пунктом 7.3 визначено, що договір вважається виконаним у день підписання договору про взяття на себе обов`язків укласти договір купівлі-продажу між замовником та покупцями, незалежно від кого була отримана інформація про об`єкт нерухомості, який продається.

Сторони договору не мають права відступити від положень укладеного договору і врегульовувати свої відносини на власний розсуд.

Як свідчать матеріали справи, згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості щодо об`єкта № 128792544 від 24 червня 2018 року, право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху №1-6, І, ІІ літ А-5 площею 71,8 кв.м. по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 26 липня 2017 року з ОСОБА_2 та посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Я.В.

Відтак під час дії договору б/н від 23 січня 2017 року ОСОБА_2 здійснила відчудження нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-6, І, ІІ літ. А-5 площею 71,8 кв.м. по АДРЕСА_1 , що були предметом договору, тому, як замовник за договором, несе відповідальність, яка передбачена умовами укладеного договору, а саме, підпунктом б пункту 4.2.1 договору.

Таким чином, ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу об`єкта нерухомості, зазначеного в договорі, без участі виконавця, що тягне за собою відповідальність сторін згідно з пунктами 4.2.1, 4.2.3 договору.

Апелянт посилається на те, щофізична особа - підприємець ОСОБА_1 фактично не надав зазначені в договорі послуги, договір був укладений 23 січня 2017 року, позивач протягом тривалого часу в шість місяців мав можливість надати послуги та виконати роботи за договором, та не зробив цього.

Такі доводи не можуть бути прийняті апеляційним судом, оскільки згідно з пунктом 7.1 договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 23 січня 2018 року, договір є продовженим на ще один строк його дії, якщо не пізніше, ніж за п`ять днів до закінчення строку дії даного договору жодна зі сторін не виявила в письмовому виді бажання розірвати його (пункт 7.2), пунктом 7.3 визначено, що договір вважається виконаним у день підписання договору про взяття на себе обов`язків укласти договір купівлі-продажу між замовником та покупцями, незалежно від кого була отримана інформація про об`єкт нерухомості, який продається.

Відтак, договір набув чинності з моменту підписання та діяв до 23 січня 2018 року, під час дії договору 26 липня 2017 року ОСОБА_2 здійснила продаж нерухомості без участі виконавця, при цьому, стверджуючи про неналежне виконання зобов`язань за договором з боку ФОП ОСОБА_1 , своїм правом, передбаченим пунктом 7.2 договору, на розірвання договору не скористалась, тим самим підтвердивши отримання послуг за цим договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Будь-яких належних та допустимих доказів невиконання позивачем договору б/н від 23 січня 2017 року відповідач ОСОБА_2 суду не надала. Таким чином позиція відповідача є недоведеною, у суду відсутні будь-які підстави для її прийняття та для відмови задоволенні позову. З клопотаннями про витребування доказів відповідач до суду апеляційної інстанції не зверталась. Крім того, колегія звертає увагу, що на час відчуження нерухомого майна договір від 23 січня 2017 року був дійсний, сторонами в установленому законом порядку недійсним не визнаний.

Посилання в апеляційній скарзі, що позивачем не доведено порушення відповідачем умов договору про надання послуг, є помилковими та спростовуються матеріалами справи, оскільки відчуження нерухомого майна здійснено без участі виконавця (позивача).

Доводи апеляційної скарги про порушення вимог ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд не приймає, з огляду на наступне.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

На момент укладення договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього кодексу. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначені загальні способи, що мають застосовуватися для тлумачення на трьох його рівнях:

Перший рівень тлумачення - за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів (абзац перший частини третьої статті 213 ЦК України).

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також, з чого вони виходили при його виконанні (абзац перший частини третьої статті 213 ЦК України).

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 213 ЦК України).

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Умови пунктів 3.2.5, 4.2.1 та 4.2.2 є чіткими та не передбачають двозначного трактування.

Відповідальність відповідача відповідно до пунктів 4.2.1, 4.2.3 умов договору настала у зв`язку з укладанням договору купівлі-продажу без участі виконавця (позивача).

Стосовно посилань апелянта на те, що суд залишив заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення без задоволення, однак, поштові документи, які повернулись з відміткою «за закінченням терміну зберігання», не можуть бути доказом того, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суд зазначає наступне.

Частиною першою ст. 288 ЦПК України передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За змістом вказаних норм наявність таких підстав для скасування заочного рішення є обов`язковою.

Так при розгляді справи судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в судові засідання, призначені на 18 вересня 2018 року, 18 жовтня 2018 року (а.с. 32-33, 36-37) не з`являлася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток за місцем її реєстрації (на адресу суду повернулися конверти, направлені на адресу відповідача з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання»), причини неявки суду не повідомляла.

Крім того, в судове засідання, призначене на 25 жовтня 2018 року відповідач по справі також не з`явилась, через неотримання судових повісток за місцем реєстрації, про час та місце розгляду справи повідомлялася шляхом опублікування оголошення в газеті "Урядовий кур`єр" № 197 від 20 жовтня 2018 року. (а.с. 46).

Також, матеріали справи містять докази направлення відповідачу копії заочного рішення суду від 25 жовтня 2018 року, яке вона не отримала (на адресу суду повернувся конверт, направлений на адресу відповідача з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 58-59).

Разом із цим, відповідачем не надано доказів того, що вона не повідомила про причини неявки, а також не подала відзив на позовну заяву з поважних причин, оскільки судові повістки надсилались за адресою її реєстрації, будь-яких доказів, що відповідач проживає за іншою адресою суду не надано, також, у зв`язку із неотриманням відповідачем судових повісток її виклик здійснювався шляхом розміщення судом оголошення у офіційному виданні «Урядовий кур`єр».

Зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 280 ЦПК України.

Так в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany).

Звертаючись до суду з заявою про перегляд заочного рішення апелянт не обґрунтовував підставу для скасування заочного рішення неналежним повідомленням про час та дату розгляду справи, як підставу для скасування заочного рішення (а.с. 63-67). В апеляційній скарзі апелянтом включено заперечення на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова про залишення без задоволення заяву про перегляд заочного рішення.

Таким чином, підстав для скасування рішення суду у зв`язку з процесуальними порушеннями, на які посилається апелянт, суд також не вбачає.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

З огляду на викладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України і доводами скарги не спростовується, судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального праві, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Овчаренка Ігоря Андрійовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 серпня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : О.В. Маміна

А.І. Колтунова