Постанова

Іменем України

29 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 569/12590/15-ц

провадження № 61-11600св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Лесько А. О.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2015 року у складі судді Кучиної Н. Г. та постанову апеляційного суду Рівненської області від 16 січня 2018 року у складі суддів: Ковальчук Н. М., Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної власності та встановлення порядку користування приміщеннями квартири.

Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом державно-комунального майна Рівненської міської ради народних депутатів, згідно із наказом від 21 травня 1993 року № 254АБ - ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, у зв`язку з чим відкрилася спадщина. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03 березня 2015 року ОСОБА_2 належить 2/9 частки вказаної квартири. Квартира складається із трьох ізольованих житлових кімнат та загальна площа квартири становить 67,0 кв. м. Вказували, що ОСОБА_3 категорично заперечує, щодо їх проживання і користування квартирою, намагалася позбавити ОСОБА_2 права власності, що підтверджується рішенням Рівненського міського суду від 02 липня 2015 року. З приводу користування квартирою та оплати за житлово-комунальні послуги між сторонами постійно тривають непорозуміння та скандали. Відповідач зі своїм сином проживають у кімнаті площею 12,5 кв. м, а свої речі зберігають у кімнаті площею 17 ,6 кв. м. Позивач ОСОБА_1 є інвалідом першої групи та потребує спокою та затишку, ОСОБА_2 іншого житла ніж спірна квартира немає.

Посилаючись на вказані обставини просили визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку у праві спільної сумісної власності кожному та встановити порядок користування житлом, виділивши у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жилі кімнати площею 9,4 кв. м та площею 12,5 кв. м, ОСОБА_3 залишити у користування жилу кімнату площею 17,6 кв. м, місця загального користування залишити у спільному користуванні.

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловими приміщеннями квартири.

Зустрічний позов мотивовано тим, що вона з відповідачами є власниками квартири АДРЕСА_1 , проте відповідач ОСОБА_2 проживає зі своєю сім`єю в іншому житловому будинку, а відповідач ОСОБА_1 , який проживає в одній кімнаті площею 9,4 кв. м, постійно створює перешкоди в користуванні шляхом ненадання правовстановлюючих документів, заважає нормально працювати і проживати, при тому що частка останнього є незначною та не дозволяє виділити йому одну кімнату у власність.

Просила встановити порядок користування житловими приміщеннями квартири: виділивши їй у користування жилі кімнати площею 17,6 кв. м та площею 12,5 кв. м, залишивши у користуванні ОСОБА_1 жилу кімнату площею 9,4 кв. м, підсобні приміщення та місця загального користування залишити у спільному користуванні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2015 року первісний позов задоволено частково. Визначено за ОСОБА_1 1/3 частку у праві спільної сумісної власн ост і на квартиру АДРЕСА_1 . Визначено за ОСОБА_3 4/9 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками, виділивши у користування ОСОБА_1 жилу кімнату «2», площею 12,5 кв. м, ОСОБА_2 жилу кімнату «5», площею 9,4 кв. м, ОСОБА_3 жилу кімнату «6», площею 17, 6 кв. м. Підсобні приміщення «7» кухня, площею, 8,1 кв. м, «4» ванна кімната, площею 2,6 кв. м, «3» туалет, площею, 0,9 кв. м, «1» коридор, площею, 9,6 кв. м, «8» кладовка, площею 1,3 кв. м, залишено у спільному користуванні. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що частка ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 1/3 частину, частина ОСОБА_3 становить 4/9, яка складається, з 1/3 частки належної їй при приватизації майна та 1/9 прийнятої спадщини після смерті ОСОБА_5 Враховуючи принцип рівності часток співвласників у праві спільної власності суд здійснив виділ у користування кімнат сторонам з огляду на відповідність їхнім часткам у праві спільної власності, а також взяв до уваги, що такий поділ не порушує право ОСОБА_3 на володіння та користування тією частиною майна в натурі, яка відповідає її частці у спільній власності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловими приміщеннями квартири, місцевий суд виходив із того, що варіант поділу, вказаний нею у позовній заяві, не є прийнятним з огляду на те, що він порушуватиме права інших співвласників та не відповідатиме їхнім часткам у праві спільної часткової власності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Рівненської області від 16 січня 2018 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2015 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції погоджується із визначеним місцевим судом розподілом та вважає його таким, що відповідає засадам розумності, справедливості, а також часткам співвласників. Оскільки житлова площа спірної квартири становить 39,5 кв. м, а частка ОСОБА_1 1/3 у праві спільної власності, на нього припадає 13,17 кв. м житлової площі. З огляду на те, що частка ОСОБА_2 складає 2/9, то йомуприпадає 8,78 кв. м житлової площі. Частка ОСОБА_3 становить 4/9, тому їй припадає 17,56 кв. м житлової площі у спірному помешканні. Виділ ОСОБА_1 жилої кімнати «2», площею 12,5 кв. м, ОСОБА_2 - жилої кімнати «5», площею 9,4 кв. м., та ОСОБА_3 - жилої кімнати «6», площею 17,6 кв. м., відповідає їхнім часткам у праві спільної власності та не призводить до порушення прав жодного з них на володіння та користування тією частиною майна в натурі, яка відповідає частці у спільній власності.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 . просить скасувати рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що у спірній квартирі зареєстрований та проживає син ОСОБА_3 - ОСОБА_10 , тому порядок користування квартирою повинен бути з урахуванням його інтересів та врахуванням частини третьої статті 50 ЖК УРСР, яка забороняє заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома або більше сім`ями або двома чи більше одинокими особам. Визначений судом порядок користування квартирою порушує принцип рівності співвласників. Частка ОСОБА_1 є незначною, що не дозволяє йому виділити житлову кімнату площею 9,4 кв.м, адже норма житлової площі на одну особу встановлена частиною першою статті 47 ЖК УРСР в розмірі 13,65 кв. м, при цьому збільшується частка останнього і фактично становитиме 18,56 кв. м, з урахуванням користування підсобними приміщеннями на правах співвласника. ОСОБА_2 протягом останніх тридцяти років проживає в іншому житловому приміщенні разом зі своєю сім`єю та не має відношення до спірного майна, не проживав у ньому та не утримує. Тому виділення йому в користування кімнати порушує права ОСОБА_3 , яка піклувалась про це житло, здійснювала його ремонт та утримання. Крім того, зазначає, що при автоматизованому розподілі справи між суддями апеляційного суду було допущено порушення та безпідставно здійснено повторний автоматизований розподіл справи. Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було порушено норми процесуального права, зокрема, не було надано можливості висловити свої пояснення з приводу апеляційної скарги, задавати питання, виступити в судових дебатах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначили про те, що касаційна скарга є безпідставною. Визначений судом порядок користування відповідає часткам співвласників та не порушує прав ОСОБА_3 . Доводи касаційної скарги про те, що відсутні підстави для виділення частки ОСОБА_2 , у зв`язку з непроживанням у спірній квартирі не ґрунтуються на вимогах закону. Вимоги зустрічного позову свідчать про те, що ОСОБА_3 дійсно чинить перешкоди позивачам у користуванні своєю часткою квартири, ОСОБА_1 , який є інвалідом І групи по зору вимушений проживати у родичів через неправомірні дії відповідача. Також судом вірно не було враховано інтереси ОСОБА_10 , оскільки останній не є власником квартири. Вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню, оскільки буде порушено норми статті 358 ЦК України. Просили залишити касаційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а судові рішення без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом державно-комунального майна Рівненської міської ради народних депутатів, згідно із наказом від 21 травня 1993 року № 254АБ ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_3 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, у зв`язку з чим відкрилася спадщина за законом. ОСОБА_1 відмовився від своєї частки у спадковому майні на користь сина - ОСОБА_11 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 03 березня 2015 року державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори Ковалик А. Ю. № 2-68 ОСОБА_2 належить 2/9 частки вказаної квартири.

ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/9 частку вищезазначеної квартири не було видано у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житло, необхідних для оформлення спадщини, що підтверджується постановою державного нотаріуса Другої рівненської державної нотаріальної контори Ковалик А. Ю. про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Згідно статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

У судовому засіданні позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнали, що ОСОБА_3 прийняла спадщину після ОСОБА_5 . відповідності до вимог статті 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем.

Таким чином, суди вірно виходили із того, що частка позивача ОСОБА_1 у спірному житлі становить 1/3 частину, ОСОБА_2 становить 2/9 частин, частка ОСОБА_3 становить 4/9 частину та складається із 1/3 частки, належної їй при приватизації майна, та 1/9 частини прийнятої спадщини після смерті матері ОСОБА_5 .

Згідно свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та технічного паспорта на цю квартиру, виданого Рівненським бюро технічної інвентаризації 10 травня 1993 року, її загальна площа складає 67 кв. м, житлова площа 39,5 кв. м; квартира складається із трьох ізольованих житлових кімнат, а саме: «2», площею 12,5 кв. м, «5» площею 9,4 кв. м, «6» площею 17,6 кв. м, і підсобних приміщень, площею 22,5 кв. м, зокрема: «7» кухня, площею 8,1 кв.м, «4» ванна кімната, площею 2,6 кв. м, «3» туалет площею 0,9 кв. м, «1» коридор площею 9,6 кв. м, «8» кладовка площею 1,3 кв. м.

Згідно довідки ЖКП «Покровське» № 2285 у спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_10 .

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).

За правилами частин першої - другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у будинку.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна в натурі для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вірно виходив із того, що виділення у користування ОСОБА_1 жилої кімнати «2» площею 12,5 кв. м, ОСОБА_2 жилої кімнати «5» площею 9,4 кв. м, та ОСОБА_3 жилої кімнати «6» площею 17,6 кв. м найбільш відповідає їх часткам у праві спільної власності та не призведе до порушення прав жодного з них на володіння та користування тією частиною майна в натурі, яка відповідає частці у спільній власності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловими приміщеннями квартири, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що варіант поділу, вказаний у зустрічній позовній заяві буде порушуватиме права інших співвласників та не відповідатиме їхнім часткам у праві спільної часткової власності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника на порушення судами частини третьої статті 50 ЖК УРСР не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Згідно частини третьої статті 50 ЖК УРСР не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім`ї, двома і більше сім`ями або двома і більше одинокими особами, за винятком випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 54 цього Кодексу.

Зміст зазначеної норми дає підстави для висновку, що вказані вимоги застосовуються саме при заселенні до квартири, а не встановленні порядку користування житловим приміщенням у квартирі.

Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про розгляд вказаної справи апеляційним судом неповноважним складом не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно частини восьмої статті 33 ЦПК України якщо зі складу колегії суддів не може продовжувати розгляд справи суддя, який не є суддею-доповідачем у такій справі, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені цим Кодексом, заміна такого судді з ініціативи судді-доповідача за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою з числа резервних суддів.

Так, згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2017 в апеляційному суді Рівненської області визначено склад колегії суддів: Ковальчук Н. М. (головуючий суддя), Шеремет А. М., Хилевич С. В.

У зв`язку із перебуванням судді-члена колегії Хилевича С. В. у відпустці в перод з 09 січня по 21 січня 2018 року, відповідно до наказу № 1 від 02 січня 2018 року, на підставі службової записки судді-доповідача та розпорядження № 5 від 10 січня 2018 року здійснено повторний автоматичний розподіл справи № 569/12590/15-ц і згідно протоколу визначено склад колегії суддів: Ковальчук Н. М. головуючий суддя (суддя-доповідач), Шеремет А. М., Бондаренко Н. В.

У зв`язку із перебуванням, станом на час розгляду апеляційної скарги судді-члена колегії Шеремет А. М. на лікарняному, на підставі службової записки судді-доповідача та розпорядження № 14 від 15 січня 2018 року здійснено повторний автоматичний розподіл справи № 569/12590/15-ц та згідно протоколу визначено склад колегії суддів: Ковальчук Н. М. головуючий суддя (суддя-доповідач), Шимків С. С., Бондаренко Н. В.

Ураховуючи наявність в матеріалах справи вмотивованих розпоряджень керівника апарату суду про неможливість продовження розгляду справи суддями, які не є суддею-доповідачем у даній справі, заміна членів колегіїї суддів здійснена з дотриманням вимог статті 33 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду справи норм процесального права не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Закінчивши з`ясування обставин і перевірку їх доказами, суд апеляційної інстанції надає учасникам справи можливість виступити у судових дебатах в такій самій послідовності, в якій вони давали пояснення.

Відповідно до протоколу судового засідання від 16 січня 2018 року справа розглядалася у відкритому судовому засіданні в залі суду за участю представника позивача ОСОБА_12 , відповідача ОСОБА_3 та представника відповідача ОСОБА_10 , яким було надано право надати пояснення, виступити у судових дебатах, якими вони скористалися.

Отже, колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції не було порушено процесуальних норм у процесі розгляду цієї справи, оскільки розгляд справи відбувся на підставі та відповідно до норм чинного ЦПК України, зокрема статті 368 ЦПК України.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2015 року та постанову апеляційного суду Рівненської області від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

А. О. Лесько