ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» вересня 2019 року

м. Харків

справа № 643/495/16-ц

провадження 22ц/818/3765/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , представник відповідача - ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року в складі судді Поліщук Т.В.

в с т а н о в и в:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому просила стягнути аліменти з ОСОБА_2 на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000,00 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000,00 грн. щомісячно починаючи з 21 січня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в сумі 487,20 грн.

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про відстрочення виконання за виконавчим листом та звільнення від сплати аліментів.

Заява мотивована тим, що 30 листопада 2018 року видано виконавчий лист, а 05 грудня 2018 року Московським відділом державної виконавчої служби м. Харкова Головного управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження № 57846272 про стягнення з нього аліментів з 21 січня 2016 року, нараховано розмір заборгованості в сумі 34 352,00 грн., з чим він не згодний.

Просив відстрочити виконання за вказаним виконавчим листом до розгляду його заяви про перегляд заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 22 березня 2016 року.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відстрочення виконання за виконавчим листом - відмовлено, роз`яснено заявнику його право звернутися до суду з позовом про звільнення його від сплати аліментів в порядку позовного провадження.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив зупинити провадження по виконавчому листу № 57846272 від 05 грудня 2018 року до розгляду заяви про перегляд заочного рішення Московського районного суду від 22 березня 2016 року про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи; що на його утриманні знаходиться дружина та двоє малолітніх дітей, а також аліменти на утримання дитини від першого шлюбу; що його заява про відстрочення виконання виконавчого листа взагалі не розглядалась, а розглядалась лише його заява про перегляд заочного рішення; що з січня 2019 року з його заробітної плати утримуються не тільки аліменти, а й заборгованість за аліментами, яку він не визнає; що ним були добровільні перераховані аліменти в січні 2019 року; що його діти хворіють, потребують відповідних медичних препаратів та покращеного харчування; що він не ухиляється від сплати аліментів та в міру своїх можливостей надає матеріальну допомогу на утримання доньки від першого шлюбу; що він не порушував вимоги чинного законодавства, доказом чого є звернення позивача про видачу виконавчого листа через два роки після ухвалення заочного рішення суду.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Заява ОСОБА_2 від 29 серпня 2019 року про залишення апеляційної скарги без розгляду не розглядалася, оскільки представник ОСОБА_2 в судовому засіданні відмовилася від її розгляду.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду - залишити без змін.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що вказані ОСОБА_2 у заяві обставини не є такими, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, в якому просила стягнути аліменти з ОСОБА_2 на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000,00 грн. щомісячно з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000,00 грн. щомісячно починаючи з 21 січня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття; стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в сумі 487,20 грн.

На виконання вказаного судового рішення 30 листопада 2018 року Московський районний суд м. Харкова видав виконавчий лист № 643/495/16-ц.

Постановою Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області ВП № 57846272 від 05 грудня 2018 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 643/495/16-ц, виданим Московським районним судом м. Харкова 30 листопада 2018 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 21 січня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

З розрахунку заборгованості по аліментам, наданого Московським відділом державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 10-30/ДВ-12 від 05 грудня 2018 року заборгованість згідно виконавчого листа № 643/495/16-ц від 30 листопада 2018 року станом на 01 грудня 2018 року складає 34 352,00 грн.

З 18 грудня 2015 року ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , у яких ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_6 .

З довідки про доходи Приватної фірми «Каштан» від 17 грудня 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 працює у Приватній фірмі «Каштан» та займає посаду водія автотранспортних засобів-експедитор і отримує заробітну плату, зокрема за вересень 2015 року нараховано 1705,00 грн., за жовтень 2015 року - 1705,00 грн., за листопад 2015 року - 1705,00 грн., всього 5115,00 грн.; утримано податку з доходів фізичних осіб за цей період - 465,57 грн., загальна сума доходу становить 4649,43 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення - відмовлено.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

Відповідно до частини 1 статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до частин 1, 3, 4, 5 статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Аналогічне положення міститься у частині 1 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження».

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 10 Постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про відстрочку або розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Відстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочки судом полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку відстрочки рішення має бути виконано повністю. При розгляді заяв щодо відстрочки виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивності необхідності надання саме таких строків відтермінування виконання рішення в цілому; наявність підстави для відтермінування має бути доведена боржником. Строки такого відтермінування знаходяться у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання такого додаткового строку до повного виконання рішення суду. Надання строку для відстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.

Отже, відстрочка виконання рішення суду може бути надана у випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення, наявність яких робить його виконання неможливим, які суд визначає, виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 264/2548/16-ц.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 вважала ухвалу суду обгрунтованою, однак, від апеляційної скарги не відмовилась.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відстрочку виконання виконавчого листа про стягнення на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 21 січня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття до розгляду його заяви про перегляд заочного рішення суду, суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено та заявник не довів належними та допустимими доказами існування обставин, які ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим та які б давали підстави для відстрочки виконання рішення суду відповідно до статті 435 ЦПК України.

Такі висновки повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених в ухвалі доказів.

Доводи ОСОБА_2 про те, що підставою для відстрочки виконання виконавчого листа є наявність у нього на утриманні його дружини, двох малолітніх дітей та аліменти на утримання дитини від першого шлюбу, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки у разі відстрочки виконання вищевказаного виконавчого листа до розгляду його заяви про перегляд заочного рішення суду, про що просив заявник в суді першої інстанції, його матеріальний стан не змінився.

Посилання ОСОБА_2 на те, що з січня 2019 року з його заробітної плати утримуються не тільки аліменти, а й заборгованість за аліментами, яку він не визнає, крім того, були добровільні перераховані аліменти в січні 2019 року; що його діти хворіють, потребують відповідних медичних препаратів та покращеного харчування; що він не ухиляється від сплати аліментів та в міру своїх можливостей надає матеріальну допомогу на утримання доньки від першого шлюбу; що він не порушував вимоги чинного законодавства, доказом чого є звернення позивача про видачу виконавчого листа через два роки після ухвалення заочного рішення суду, не є тими обставинами, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення, наявність яких робить його виконання неможливим.

Доказів на підтвердження того, що заява ОСОБА_2 про відстрочення виконання виконавчого листа взагалі не розглядалась, а розглядалась лише його заява про перегляд заочного рішення матеріали справи не містять, також таких доказів не надано і заявником.

Твердження ОСОБА_2 про те, що його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, зокрема, зворотними повідомленнями про вручення поштового відправлення (а. с.57, 59) та розписками про явку в судові засідання (а. с.61, 63, 72).

Аналізуючи наведене, судова колегія зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність обставин, які б свідчили про істотне ускладнення виконання рішення суду або про неможливість його виконання.

За таких обставин судова колегія вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відстрочення виконання виконавчого листа.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права. Викладені в ухвалі висновки відповідають обставинам справи та наявним у ній доказам, тому підстав для скасування оскаржуваної ухвали колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу - залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат не вирішувалось.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 04 вересня 2019 року.