Постанова

Іменем України

16 вересня 2019 року

місто Київ

справа № 523/2174/16-ц

провадження № 61-22000св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бруклін-Київ»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , подані особисто та через представника ОСОБА_2 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2016 року у складі судді Кисельова В. К. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Таварткіладзе О. М., Дрішлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у лютому 2016 року звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бруклін-Київ» (далі - ТОВ «Бруклін-Київ») про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року її поновлено на посаді інспектора з кадрів відділу кадрів TOB «Бруклін-Київ» та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, в частині поновлення на посаді встановлений негайний порядок виконання. Наказом від 09 грудня 2015 року № 526-к/тр, з яким позивач ознайомлена лише 13 січня 2016 року, її поновлено на посаді, але до безпосереднього робочого місця у відділі кадрів її не допустили. ОСОБА_1 надали кабінет без опалення та будь-яких санітарних зручностей, про що вона повідомляла керівництво, зверталася із заявами до інспекції з питань праці. Позивач також повідомила керівництво про свою вагітність з метою надання їй можливості користуватись санітарними приміщеннями. Наказом від 08 лютого 2016 року № 59-к/тр ОСОБА_1 з 09 лютого 2016 року звільнено за прогули без поважних причин відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Позивач вважала, що відповідач згідно зі статтею 184 КЗпП України не мав право її звільняти, оскільки вона була вагітною на час звільнення.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила скасувати наказ TOB «Бруклін-Київ» від 08 лютого 2016 року № 09-к/тм про накладання дисциплінарного стягнення, скасувати наказ TOB «Бруклін-Київ» від 08 лютого 2016 року

№ 59-к/тр про звільнення її, ОСОБА_1 , та поновити на посаді інспектора з кадрів відділу кадрів, стягнути з TOB «Бруклін-Київ» на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 09 лютого 2016 року і до моменту прийняття судом рішення у справі з урахуванням додаткової заробітної плати (КТУ) ОСОБА_1 , стягнути з TOB «Бруклін-Київ» на її користь суму коштів на відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позовні вимоги не визнав, оскільки вважав, що докази вагітності позивача на момент її звільнення у підприємства були відсутні, а тому ОСОБА_1 звільнено на законних підставах. Вчинення позивачем прогулів без поважних причин об`єктивно підтверджено письмовими доказами.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Вивчивши у сукупності надані сторонами докази, пояснення сторін та допитавши свідків, суд першої інстанції вважав, що відсутні поважні причини відсутності позивача на робочому місці, а тому відповідач правомірно видав накази від 08 лютого 2016 року № 09-к/тм про накладання дисциплінарного стягнення та від 08 лютого 2016 року № 59-к/тр про звільнення ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2016 року змінено в частині мотивування. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що позивач не довела, що керівництво організації відповідача не допускало її до робочого місця, створювали неможливі та небезпечні умови праці, та що вона не знаходилася на робочому місці з поважних причин. Факт вагітності ОСОБА_1 на дату її звільнення об`єктивно не підтверджений, а тому апеляційний суд не встановив підстав для застосування гарантій, передбачених статтею184 КЗпП України.

Апеляційний суд також не встановив упередженості суду першої інстанції під час розгляду справи та розкриття лікарської таємниці з урахуванням принципу диспозитивності прав сторін.

Доводи представника ОСОБА_1 про те, що ознайомлення з наказом про поновлення на роботі відбулося 13 січня 2016 року, що виключає сам факт прогулу в грудні оцінено критично, так як матеріали справи свідчать про те, що фактично ОСОБА_1 була допущена до роботи 09 грудня 2015 року.

Разом з тим, зважаючи на те, що суд першої інстанції помилково поклав в основу судового рішення висновок судової медичної експертизи від 05 серпня 2016 року № 176, згідно з яким дослідження членами комісії не проводилось, апеляційний суд зробив висновок про зміну рішення суду першої інстанції в частині його мотивування.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги, поданої особисто ОСОБА_1 .

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у березні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, ОСОБА_1

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували правила статей 29, 184 КЗпП України щодо ознайомлення працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку, умовами праці, заборони звільнення вагітних жінок. Стверджує, що суди перекрутили свідчення ОСОБА_1 та наявні у матеріалах справи докази. Заявник вважає, що суд першої інстанції під час розгляду справи був упереджений, про що свідчить, зокрема допит лікаря як свідка, чим порушено право ОСОБА_1 на лікарську таємницю; долучення до матеріалів справи доказів, які не витребовувалися та не подавалися сторонами спору; призначення у справі судової експертизи, яка не стосувалася предмета спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2 .

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у березні 2017 року, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2017 року, справу направити на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, ОСОБА_1 , поданої представником ОСОБА_2

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості. Як стверджує ОСОБА_2 , суди не дослідили та не надали оцінки заяві від 14 грудня 2015 року, яку ОСОБА_1 подала до Державної інспекції з питань праці в Одеській області, щодо відмови керівництва ТОВ «Бруклін-Київ» видати наказ про її поновлення на роботі, недопуск до робочого місця, незабезпечення умов праці; також не досліджено лист Головного управління держпраці в Одеській області від 12 січня 2016 року № 15х-0418/03-13-0126. Враховуючи, що виконавче провадження із поновлення на роботі закінчено 13 січня 2016 року, то неможливо говорити про вчинення прогулів ОСОБА_1 у грудні 2015 року, тобто до поновлення її на роботі. Також зазначає про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій правил статті 184 КЗпП України.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ТОВ «Бруклін-Київ» просить касаційні скарги ОСОБА_1 , подані нею особисто та через представника, відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Відповідач зазначає, що позивач не довела незаконність її звільнення відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України

(за прогул), а наведені відповідачем відомості свідчать про час присутності та відсутності ОСОБА_1 на робочому місці. Під час прийняття на роботу та укладення трудового договору у 2004 році ОСОБА_1 була ознайомлена із правилами внутрішнього трудового розпорядку, умовами праці, її правами та обов`язками, які на момент її поновлення не змінилися.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 та 10 квітня 2017 року відкрито касаційні провадження.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначено за правилами статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 працювала в ТОВ «Бруклін-Київ» на посаді інспектора з кадрів з 20 березня 2004 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року скасовано наказ ТОВ «Бруклін-Київ» від 02 квітня 2015 року

№ 106-к/тр про звільнення ОСОБА_1 та поновлено її на роботі в ТОВ «Бруклін-Київ» на посаді інспектора з кадрів.

На виконання зазначеного рішення суду ТОВ «Бруклін-Київ» видало наказ від 09 грудня 2015 року №526-к/тр про поновлення на роботі ОСОБА_1 . Відповідно до акта від 09 грудня 2015 року ОСОБА_1 відмовилася від ознайомлення з наказом про поновлення на роботі. Особистий розпис про ознайомлення з цим наказом позивач поставила лише 13 січня 2016 року.

Наказом ТОВ «Бруклін-Київ» від 08 лютого 2016 року № 09-к/тм ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогули, зокрема, 18 грудня 2015 року з 11:15 год. до 17:00 год. (5,5 годин), 23 грудня 2015 року з 08:45 год. до 17:00 год. (8 годин), 30 грудня 2015 року з 12:15 год. до 17:00 год. (5,5 годин).

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що їй достовірно відомо, що на підприємстві початок трудового дня починається з 08:00 год. та закінчується о 17:00 год.

У своїй пояснювальній записці ОСОБА_1 стверджувала, що 18 грудня 2015 року у зв`язку з поганим самопочуттям залишила робоче місце об 11:15 год.; 23 грудня 2015 року до 8:45 год. знаходилася на роботі, а потім відвідувала центр зайнятості; 30 грудня 2015 року пішла з роботи о 12:15 год. у зв`язку з холодним температурним режимом в кабінеті. У цій пояснювальній записці вона повідомила підприємство про свою вагітність.

ОСОБА_1 не надала будь-яких медичних довідок на підтвердження погіршення стану здоров`я 18 грудня 2015 року та 30 грудня 2015 року.

У центрі зайнятості Суворовського району м. Одеси ОСОБА_1 . перебувала 23 грудня 2016 року з 09:34 до 09:42 годин, проте до роботи на підприємство не повернулася.

Відповідно до перевірки пропускної системи на ім`я ОСОБА_1 видані такі пропуски: 22437-Ф на строк дії з 01 січня 2016 року до 31 грудня 2016 року; 23140-2П на строк дії з 11 до 31 грудня 2015 року; 5694-Ф на строк дії з 09 січня 2009 року до 31 грудня 2015 року.

Відповідно до перевірки пропускної системи ОСОБА_1 у грудні 2015 року користувалася пропуском 23140-2П, яким зафіксовано її вхід на робоче місце та вихід з нього.

Відповідно до довідки Профспілкового комітету ТОВ «Бруклін-Київ» від 08 лютого 2016 року ОСОБА_1 не є членом профспілкової організації підприємства.

Наказом від 08 лютого 2016 року № 59-к/тр ОСОБА_1 звільнено за прогули без поважних причини за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Щодо підтвердження доказами факту вагітності ОСОБА_1 судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 надала довідку Жіночої консультації № 14 від 20 січня 2016 року, відповідно до якої встановлено діагноз - вагітність 8-9 тижнів. ОСОБА_1 також надала протокол ультразвукового дослідження органів малого тазу від 11 лютого 2016 року Багатопрофільного медичного центру «Університетська клініка № 1», у якому встановлена вагітність 11-12 тижнів.

Судами встановлено, що листом 08 лютого 2016 року Жіноча консультація № 14 повідомила роботодавця, що ОСОБА_1 на обліку з вагітності не перебуває.

Суд першої інстанції також допитав у судовому засіданні як свідка лікаря Жіночої консультації № 14 ОСОБА_3 , яка видавала довідку від 20 січня 2016 року. Свідок пояснила, що саме вона проводила огляд ОСОБА_1 та встановила їй діагноз вагітність 8-9 тижнів. При цьому вона пояснила, що не може остаточно стверджувати про наявність такого діагнозу, оскільки для його встановлення необхідно провести додаткові дослідження, у зв`язку з чим вона рекомендувала ОСОБА_1 зробити ультразвукове дослідження, а також певні аналізи.

Також у судовому засіданні допитана як свідок лікар Багатопрофільного медичного центру «Університетська клініка № 1» ОСОБА_4 , якою складений протокол ультразвукового дослідження органів малого тазу від 11 лютого 2016 року. Вона пояснила, що до неї звернулася особа, яка назвала себе ОСОБА_1 , та вона внесла її дані до журналу реєстрації. Проте, напевно ОСОБА_1 вона не пам`ятає, а також пояснила, що під час реєстрації пацієнтів лікар паспортні дані особи не встановлює та не записує. ОСОБА_4 зробила ультразвукове дослідження та встановила діагноз вагітність 11-12 тижнів. При цьому лікар пояснила, що фотографії під час дослідження не робились.

Відповідно до висновку комісійної судової-медичної експертизи від 05 серпня 2016 року № 176 надана ОСОБА_1 довідка Жіночої консультації № 14 від 20 січня 2016 року з діагнозом «вагітність 8-9 тижнів» оформлена неналежним чином, зокрема, відсутній вихідний номер, не завірена печаткою ЛКК, не підписана завідуючим жіночої консультації, не зазначено прізвище лікаря, який надав довідку, не зазначено, з якою метою і кому призначена довідка. Зазначений у довідці діагноз «вагітність 8-9 тижнів» не обґрунтований об`єктивними клінічними даними (відсутні дані загального та акушерського обстеження ОСОБА_1 , відсутні дані біологічних методів дослідження крові та сечі). Відсутні достовірні медичні дані за прогресування або переривання вагітності. Що стосується висновку ультразвукового дослідження матки, то його у цьому випадку не можна розцінювати достовірним, оскільки ультразвукове дослідження проводилося без документів, що підтверджують особу, тобто неможливо встановити, хто саме пройшов ультразвукове дослідження 11 лютого 2016 року. Також не є можливим, тобто не можна підтвердити незалежність виданого висновку ОСОБА_1

ОСОБА_1 під час вирішення питання про призначення судової медичної експертизи пояснила, що не бажає брати участь в проведенні експертизи, а також надавати будь-які пояснення та проходити дослідження. У зв`язку з цим суд першої інстанції призначив експертизу тільки за медичною документацію, яка є наявною в матеріалах справи.

Досліджуючи питання про вагітність ОСОБА_1 , апеляційний суд встановив, що заявник не була взята на облік у жіночій консультації, щодо неї не заповнювалася необхідна медична документація, аналізи вона не здавала.

Апеляційний суд також зазначив, що довідка від 20 січня 2016 року надана без заведення картки обліку, не завірена головним лікарем. Ультразвукове дослідження про встановлення вагітності 11-12 тижнів 11 лютого 2016 року проведено без підтвердження особи ОСОБА_1 , про що дала покази лікар ОСОБА_4 .

Оцінка аргументів, викладених у касаційних скаргах

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Передбаченим пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно виявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло це бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За правилами частин першої та третьої статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (стаття 148 КЗпП України).

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Зробивши висновок про відсутність підстав для задоволення позову, суд першої інстанції та апеляційний суд, дослідивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення сторін, зробили висновок про те, що доводи позивача про відсутність підстав для застосування до неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул спростовані відповідачем, а тому звільнення у зв`язку з прогулом є обґрунтованим.

ОСОБА_1 під час розгляду справи по суті не підтвердила належними та допустимими доказами те, що вона була відсутня на робочому місці з поважних причин.

Зважаючи на те, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 поновлено на посаді відповідно до рішення суду наказом від 09 грудня 2015 року № 526-к/тр, доводи заявника про те, що її поновлено на посаді після завершення виконавчого провадження, визнані Верховним Судом необґрунтованими, оскільки документом, що підтверджує поновлення на посаді, є відповідний наказ роботодавця, а не постанова державного виконавця, який ухвалив її на підставі виконаного роботодавцем рішення суду про поновлення працівника на роботі.

Враховуючи, що роботодавець поновлює працівника на тій же посаді, яку він обіймав до звільнення, відсутні правові підстави для ознайомлення працівника із внутрішнім трудовим розпорядком вдруге у разі, якщо він залишився незмінним, оскільки із умовами праці, правами та обов`язками працівник ознайомлювався під час прийняття на роботу вперше.

Щодо тверджень про неправильне застосування до спірних правовідносин правил статті 184 КЗпП України, то Верховний Суд врахував, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявності у неї обставин, за яких до працівника можуть застосовуватися гарантії щодо заборони звільнення. Надані довідка та протокол медичних закладів досліджені судами першої та апеляційної інстанцій, їм надана відповідна правова оцінка, згідно з якою суди зробили висновок, що такі докази не можуть підтвердити відомості про вагітність заявника на момент її звільнення у зв`язку з порушенням правил виготовлення такої документації. При цьому апеляційний суд усунув порушення, допущені судом першої інстанції, щодо оцінки доказів у частині виключення висновку судової експертизи з числа належних та допустимих доказів у справі.

Доводи касаційних скарг щодо неможливості допиту лікаря як свідка у справі, що переглядається, Верховний Суд визнає обґрунтованими, оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 51 ЦПК України 2004 року не підлягають допиту як свідки особи, які за законом зобов`язані зберігати в таємниці відомості, що були довірені їм у зв`язку з їхнім службовим чи професійним становищем, - про такі відомості.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» медичні працівники та інші особи, яким у зв`язку з виконанням професійних або службових обов`язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків.

Одночасно, відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, надав системну оцінку зібраним у справі доказам, за результатом чого зробив висновок про відсутність у ТОВ «Бруклін-Київ» на момент звільнення ОСОБА_1 відомостей про наявність у неї гарантій щодо заборони звільнення у зв`язку з вагітністю. Висновки апеляційного суду ґрунтуються на підставі аналізу письмових доказів у справі, а тому допит лікаря у справі як свідка на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливає. Лікар фактично надав пояснення як спеціаліст щодо невідповідності довідки та протоколу правилам заповнення медичної документації, а не про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_1 , подані особисто та через представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко