Справа № 183/3498/17
№ 2/183/190/19
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Устименко М.О.,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Будинкоуправління АДРЕСА_1 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_2 , зняття з реєстраційного обліку,

за участю представника позивача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,

представника третьої особи Боброва В.Ю., -

встановив :
Позивач 26 липня 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому зазначає, що 25 березня 2003 року, на підставі ордеру № 47 від 12.03.2003 року, він та члени його сім`ї дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 вселилися в квартиру АДРЕСА_2 . На момент подачі позову шлюб між подружжям розірвано. При цьому позивач зазначає, що з кінця 2005 року його було направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , що дислокується в смт.Десна Черкаської області, де він проходив військову службу до 03.12.2013 року. Повернувшись до смт.Черкаське Новомосковського району у свою квартиру, позивачеві стало відомо про те, що його колишня дружина, скориставшись його тимчасовою відсутністю, без його дозволу вселила у квартиру сторонніх людей та почала здавати квартиру в піднайом, а сама разом з дочкою переїхала проживати в іншу квартиру, що розташована в АДРЕСА_3 , де мешкає до цього часу.

12.09.2014 року позивач зареєстрував шлюб ОСОБА_6 , з якою на даний час проживає у зазначеній квартирі, разом з сином - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України, у зв`язку з їх не проживанням в спірній квартирі понад шість місяців.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року у справі відкрите провадження.

Цивільна справа у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII

Представник позивача - ОСОБА_4 , в судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги позивача. Пояснив, що обставини щодо не проживання, встановлені актом від 17 червня 2017 року про не проживання відповідачів без поважних причин в спірній квартирі, починаючи з 2005 року, а також ці обставини підтверджені іншими матеріалами справи. При цьому представник позивача пояснив, що дійсно зареєстрував шлюб з іншою жінкою, з якою на даний час проживають у квартирі АДРЕСА_2 , разом з ними ще також проживає їх неповнолітній син. Квартира складається з однієї кімнати, проживання двох сімей в одній квартирі дійсно не можливе, однак на думку позивача, відповідачі втратили право користування житловим приміщенням ще до того, як він повернувся з смт.Десна, тобто до 2013 року, оскільки здавали квартиру, отримували орендну плату. Позивачеві достеменно відомо, що його дочка ОСОБА_3 навчається в м.Харкові, на період навчання знята з реєстраційного обліку, однак наполягає на тому, що його колишня дружина та їх спільна дочка втратили інтерес до цієї квартири, оскільки без поважних причин не проживають в ній більше шести місяців, не несуть витрат з оплати житлово-комунальних послуг. Тому є усі підстави для задоволення позову та визнання відповідачів такими що втратила право користування житловим приміщення на підставі ст. 71, 72 ЖК України. Позивач вважає, що жодним чином не порушує житлові права відповідачів. А права позивача, як мешканця спірної квартири, порушуються з боку відповідачів, оскільки він змушений самостійно оплачувати комунальні платежі.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала та пояснила, що іншого місця проживання її довіритель не має. При цьому представник відповідача не спростовувала ту обставину, що не проживає у спірній квартирі більше шести місяців, оскільки її колишній чоловік зареєстрував шлюб з іншою жінкою, з якою вони мають неповнолітню дитину. Квартира складається з однієї кімнати загальною площею 18,6 кв.м. Проживання в квартирі разом з колишнім чоловіком та його новою дружиною суперечить моральним засадам суспільства, буде створювати несприятливі умови для повноцінного використання виділеного житлового приміщення всім особам. Саме, з метою уникнення конфліктних ситуацій, відповідач змушена винаймати інше житло, в якому не має можливості зареєструватися, іншого житла відповідач у своєму користуванні чи у своїй власності не має.

Відповідач ОСОБА_3 , яка на момент розгляду справи в суді досягла повноліття, в судове засідання не з`явилася, причина неявки суду не відома, однак її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представник Будинкоуправління № 2 Гвардійської КЕЧ району Бобров В.Ю. в судовому засіданні позов ОСОБА_1 підтримав, вважає, що відповідачі без поважних причин не проживають у спірній квартирі.

Представник Черкаської селищної ради, яка була залучена до участі у справі, як відповідний орган опіки та піклування виконавчого комітет, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 43)

В судовому засіданні проведено допит свідків зі сторони позивача: ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши надані сторонами докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив наступні факти та відповідні їх правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 47 від 12 березня 2003 року позивачеві ОСОБА_1 на сім`ю, яка складається з дружини - ОСОБА_2 та дочки - ОСОБА_3 , надано дозвіл на вселення в жиле приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_2 , квартира складається з однієї кімнати, площею 18,84 кв.м. (а.с. 7).

У зазначеній квартирі зареєстрованими значаться: ОСОБА_1 основний квартиронаймач, ОСОБА_2 колишня дружина, ОСОБА_3 , - донька, ОСОБА_7 син, про що свідчить довідка про склад сім`ї, видана 02.06.2017 року (а.с. 8)

Актом від 10 серпня 2005 року, складеним комісією у складі: депутата селищної ради Мисникович А.С., інспектора Черевко М.В., спеціаліста ОСОБА_10 , інженера техніка ОСОБА_11 зазначено про те, що ОСОБА_12 та її дочка ОСОБА_3 не проживають за адресою АДРЕСА_4 , фактично проживають по АДРЕСА_3 (а.с. 10)

Актом від 15.06.2017, затвердженим начальником Будинкоуправління № 2 Гвардійської КЕЧ району зазначено про те, що гр. ОСОБА_2 , без жодних правових підстав, з 2006 року по 2013 рік здавала в піднайом квартиру по АДРЕСА_4 , фактично в цій квартирі відповідачі не проживають, без реєстрації проживали за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 9).

Актом від 10 листопада 2014 року, затвердженим секретарем Черкаської селищної ради, зазначено про те, що в квартирі по АДРЕСА_4 проживає ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , а колишня дружина та донька в квартирі не проживають більше 10 років (а.с. 11).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 01.09.2018 року навчається в Харківському національному економічному університету імені Семена Кузнеця, термін закінчення навчання 30 червня 2022 року, довідка видана для пред`явлення до будинкоуправління АДРЕСА_1 (а.с. 73).

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні надала показання про те, що вона являється дружиною позивача, з 2013 року вона разом з чоловіком та їх спільною дитиною постійно проживають в квартирі, колишня дружина та їх донька в квартирі не проживають, ключів від квартири вони не мають, їх спільне проживання в одній квартирі не можливе.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні надали показання про те, що відповідачі з 2005 року не проживають в квартирі АДРЕСА_2 , приблизно з 2005 року, з тих пір, як ОСОБА_1 виїхав на службу в смт.Десна Черкаської області, відповідач ОСОБА_2 в період з 2005 року по 2013 рік здавала квартиру в піднайом різним особам, отримувала прибутки, сама в квартирі не мешкала, проживає за іншою адресою.

Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини суд доходить до висновку, що між сторонами існує спір з приводу прав відповідачів на проживання в спірній квартирі.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступних норм законодавства.

Згідно з чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Так, відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

3гідно ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно зі ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах воно залежить від низки фактичних обставин, до числа яких, зокрема, відноситься існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Надані позивачем суду докази у вигляді показів свідків, актів різних комісій, складених за результатами виходу за місцезнаходженням спірної квартири, вказують на наявність підстав для висновку, що відповідачі дійсно на момент пред`явлення позову до суду та на момент розгляду справи в суді постійно не проживають в житловому приміщенні. При цьому не спростовується і факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були відсутніми в цій квартирі понад 6 місяців.

Між тим, під час вирішення питання про втрату членами сім`ї наймача права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності.

Акти щодо не проживання відповідачів в спірному житлі, на думку суду, не є належними доказами у справі, оскільки не містять у собі достовірних даних щодо причин не проживання відповідачів в спірному приміщенні. Сам факт не проживання відповідачів у зазначеній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до ст. 71 ЖК УРСР, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Натомість, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що відповідачі з поважних причин не можуть користуватися виділеним їм у користування житловим приміщенням, оскільки позивачем та його дружиною чиняться перешкоди у користуванні житлом, проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні, яке складається з однієї кімнати, не можливе з морально-етичних норм, санітарних норм, тощо.

Так само суду не доведено вчинення перешкод у користуванні квартирою позивачу з боку відповідачів.

Отже, оскільки вичерпного переліку поважних причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, це питання повинно вирішуватися судом у кожному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи, а тому суд приходить до висновку про те, що відповідачі не проживали у квартирі з поважних причин, продовжували ставитися до неї як до свого житла, а їх тимчасова відсутність, в даному випадку, викликана особливими обставинами укладенням шлюбу позивача з іншою жінкою, та вселення її у виділене відповідачам у користування житлове приміщення.

Посилання позивача на вибуття відповідачів на постійне місце проживання за іншою адресою, не мають правого значення для вирішення даної справи, оскільки позов пред`явлено саме з підстав відсутності відповідачів за місцем проживання без поважних причин понад встановлені законом строки на підставі положень ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Доказів наявності іншого житла у власності відповідачів суду не надано, як не надано суду і доказів зловживання відповідачем правом на житло, використанням житла не за призначенням. За таких обставин підстав для задоволення позову на підставі положень ст.72 ЖК України суд не вбачає і в задоволенні позову належить відмовити.

Оцінюючи посилання позивача на не сплату комунальних послуг відповідачем, суд зазначає, що суд вирішує позов лише в межах позовних вимог, в той час як така підстава, як систематична несплата комунальних послуг та наявність заборгованості не є підставою для зверненням з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування, а є підставою для звернення з позовом про стягнення заборгованості.

Вирішуючи питання про судовий збір суд виходить з положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 128, 141, 223, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи Будинкоуправління АДРЕСА_1 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя Сорока О.В.