ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 661/1931/15-ц

провадження № 61-16424св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 2 грудня 2016 року, ухвалене у складі судді Ведяшкіна Ю. В., та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 27 січня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Вейтас І. В., Радченка С. В., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 6 березня 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 360 000 грн зі сплатою 18% річних з кінцевим терміном повернення 5 березня 2034 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_2 укладений договір поруки, за умовами якого остання взяла зобов`язання відповідати перед банком за виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_1 зобов`язання не виконував, у зв`язку з чим станом на 22 квітня 2015 року виникла заборгованість у сумі 417 612,83 грн, яку банк просив стягнути солідарно з боржника і поручителя.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 2 грудня 2016 року позов ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» задоволено.

Стягнено солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» заборгованість за кредитним договором у сумі 417 612,83 грн з яких: 356 715,80 грн - поточна заборгованість за кредитом, 1 570,10 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 3 746,12 грн - поточна заборгованість за процентами, 49 100,81 грн - прострочена заборгованість за процентами та 6 480 грн - заборгованість зі сплати комісії. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконував умови кредитного договору щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів, що є підставою для стягнення з боржника і поручителя заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 22 січня 2017 року рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 2 грудня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 2 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 27 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована неправильністю розрахунку заборгованості, що, на думку заявника, свідчить про недоведеність заборгованості. Також вважає, що банк пропустив встановлений статтею 559 ЦК України шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя, так як право вимагати дострокового повернення кредита набув у серпні 2014 року, а з цим позовом звернувся у травні 2015 року. Посилався також на те, що умовами кредитного договору передбачено щомісячну сплату комісії у розмірі 0,20% від суми кредиту, нарахування якої вважає несправедливою умовою.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 2 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 6 березня 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 360 000 грн зі сплатою 18% річних з кінцевим терміном повернення 5 березня 2034 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 6 березня 2014 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання ОСОБА_1 основного зобов`язання.

Відповідно до пункту 2 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредиту, комісії, винагороди, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

У разі невиконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позичальник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пункт 6 договору поруки).

Також судами встановлено, що ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором, унаслідок чого в нього перед ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» утворилася заборгованість в сумі 417 612,83 грн, яка складається з: 356 715,80 грн - поточної заборгованості за кредитом, 1 570,10 грн - простроченої заборгованості за кредитом, 3 746,12 грн - поточної заборгованості за процентами, 49 100,81 грн - простроченої заборгованості за процентами та 6 480 грн - заборгованості за комісією.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до пункту 3.1.9 кредитного договору від 6 березня 2014 року банк вправі вимагати дострокового виконання зобов`язання у випадку порушення умов договору позичальником.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, банк скористався зазначеним правом та 6 жовтня 2014 року направив вимогу боржнику і поручителю про дострокове повернення кредиту, яка залишена без виконання.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про порушення ОСОБА_1 зобов`язань з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення у нього заборгованості, яка підлягає солідарному стягненню з позичальника і поручителя.

Доводи касаційної скарги про недоведеність заборгованості у зв`язку з тим, що розрахунок містить розбіжності, безпідставні, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості належними та допустимими доказами не спростовано.

Доводи заявника про припинення поруки, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя, касаційний суд також відхиляє.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до пункту 14 договору поруки порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Так як строк поруки визначений договором і цей термін до пред`явлення позову не сплив, підстав для застосування шестимісячного строку і для висновку про припинення поруки

немає.

Крім того, необхідно зазначити, що суд першої інстанції, відхиляючи заперечення боржника щодо припинення поруки, зазначав, що з такими вимогами повинен звернутись сам поручитель, а не боржник.

Разом з тим касаційний суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині стягнення з боржника і поручителя заборгованості зі сплати комісії з огляду на наступне.

Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,20% від суми кредиту за договором щомісячно в період сплати. Сплата комісії здійснюється в гривні. Розрахунок та зарахування здійснюється щомісячно в перший робочий день місяця за поточний місяць.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За положеннями частини п`ятої статті 11 та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у тій же редакції до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, що споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення з боржника і поручителя заборгованості зі сплати комісії, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику; при цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту, проте такі умови призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (стаття 412 ЦПК України).

Так як рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 2 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 27 січня 2017 року, помилково задоволено позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати комісії, касаційний суд скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог.

У частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» поточної заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості за кредитом, поточної заборгованості за процентами та простроченої заборгованості за процентами судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду у відповідних частинах без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частини перша і десята статті 141 ЦПК України).

Оскільки касаційний суд погодився із висновками судів попередніх інстанцій про стягнення на користь ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» поточної заборгованості за кредитом, простроченої заборгованості за кредитом, поточної заборгованості за процентами та простроченої заборгованості за процентами, проте відмовив у стягненні комісії, судові витрати підлягають розподілу відповідно до принципу пропорційності розміру їх відшкодування задоволеним позовним вимогам (98,45%).

Судовий збір за подання позову, який підлягає стягненню, визначається з урахуванням розміру задоволених позовних вимог і підлягає пропорційному зменшенню на суму судового збору, право на відшкодування якої має відповідач у зв`язку з частковим задоволенням касаційної скарги.

За таких обставин касаційний суд змінює розподіл судових витрат і зменшує суму, стягнену з кожного з відповідачів, з 1 828 грн до 1 733 грн.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 2 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 27 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості зі сплати комісії скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

У іншій частині рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 2 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді: В. С. Жданова В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко М. Ю. Тітов