ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 квітня 2019 року

м. Київ

справа № 760/13412/15-ц

провадження № 61-23977св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3 , на заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року, ухвалене у складі судді Оксюти Т. Г., та рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про стягнення компенсації за відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами, компенсації за невикористану щорічну відпустку і додаткову відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позову посилалась на те, що вона з 22 листопада 2007 року до 1 грудня 2014 року працювала у ФОП ОСОБА_2 на посаді продавця-консультанта у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1».

З 3 листопада 2014 року позивач пішла у відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами на 126 календарних днів.

Зазначала, що ФОП ОСОБА_2 з нею не провела розрахунку за декретну відпустку, а також при звільненні не виплатила компенсацію за невикористану щорічну і додаткову відпустки.

Вказувала, що вона неодноразово зверталась до відповідача за телефоном з вимогами про виплату вказаних сум, а також направляла рекомендовані листи на адресу відповідача, однак, ці вони повертались на адресу позивача без вручення адресату.

Позивач зазначала, що ФОП ОСОБА_2 порушує її права на оплату праці, у зв`язку з чим також просила стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

За таких обставин просила стягнути з відповідача компенсацію за декретну відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами з урахуванням індекса інфляції у сумі 7 596,10 грн; компенсацію за невикористану щорічну відпустку з урахуванням індекса інфляції у сумі 15 764,90 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 13 280 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за декретну відпустку у зв`язку із вагітністю та пологами з урахуванням індекса інфляції у сумі 7 596,10 грн; компенсацію за невикористану щорічну відпустку з урахуванням індекса інфляції у сумі 15 764,90 грн; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 13 280 грн.

Ухвалою цього ж суду від 8 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ФОП ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності факту існування у відповідача перед позивачем заборгованості з виплати компенсації за відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами, компенсації за невикористану щорічну і додаткову відпустки, у зв`язку з чим задовольнив позов.

При цьому суд першої інстанції, вирішуючи позов у частині стягнення заборгованості з виплати компенсації за відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами, застосував положення Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми».

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року змінено в частині застосування норм матеріального права.

Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на норми Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та вказано, що позов вирішено на підставі норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням».

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про задоволення позову про стягнення компенсації за декретну відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами, компенсації за невикористану щорічну відпустку, а також додаткову відпустку, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак дійшов висновку, що судом неправильно застосовано норми матеріального права, тому змінив у відповідній частині судове рішення.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

У січні 2017 року представник ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права, просив скасувати заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» для отримання оплати декретної відпустки необхідно подати до відділу кадрів заяву і листок непрацездатності (лікарняний), який видається на тридцятому тижні вагітності і свідчить про початок декретної відпустки.

Позивач не подала визначену цією статтею заяву та листок непрацездатності, тому підстави для оплати ОСОБА_1 декретної відпустки, на думку заявника, відсутні.

Вказував на неврахування судами попередніх інстанцій того, що листок непрацездатності повернуто позивачу на її вимогу у день звільнення з метою пред`явлення його до соціальних органів, тому правом на оплату декретної відпустки за місцем роботи вона не скористалась.

Зазначив, що відповідач не затримував розрахунок при звільненні позивача, оскільки жодних заяв та вимог від неї не отримував, у зв`язку з чим підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Заперечення на касаційну скаргу

Відзиву на касаційну скаргу від ОСОБА_1 чи її представника до Верховного Суду не надходило.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 16 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року вказана справа передана до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 з 22 листопада 2007 року.

Суди встановили, що 3 листопада 2014 року позивач пішла у декретну відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами на 126 днів. 12 листопада 2014 року листок непрацездатності переданий ФОП ОСОБА_2

1 грудня 2014 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням і у день звільнення з нею не проведено розрахунку за відпустки.

ОСОБА_1 надсилала письмову вимогу відповідачу, однак лист повернутий їй у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання.

Позиція Верховного Суду; мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», який діяв на час виходу позивача у декретну відпустку, допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами.

Згідно зі статтею 3 вказаного Закону відносини у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, регулюються Конституцією України та Основами законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Кодексом законів про працю України, цим Законом та прийнятими відповідно до них іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 4 зазначеного Закону право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством.

За змістом статті 6 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, підлягають:

1) особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах;

2) члени колективних підприємств, сільськогосподарських та інших виробничих кооперативів.

Відповідно до законодавства платниками внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, є страхувальники та застраховані особи, а платниками внесків є юридичні особи, фізичні особи, в тому числі підприємці, які використовують найману працю, набувають статусу страхувальника в такі строки: фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, - в день одержання робочим органом відділення Фонду в установленому порядку від органу державної служби зайнятості повідомлення про реєстрацію трудового договору (контракту) між фізичною особою - підприємцем та найманим працівником.

За змістом пункту 3 частини другої статті 27 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» страхувальник зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до цього Закону.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 29 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» застраховані особи мають право отримувати у разі настання страхового випадку матеріальне забезпечення та соціальні послуги, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу) за період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами.

Допомога по вагітності та пологах застрахованій особі виплачується за весь період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, тривалість якої становить 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі ускладнених пологів або народження двох чи більше дітей - 70) календарних днів після пологів. Жінкам, віднесеним до 1-4 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, допомога по вагітності та пологах виплачується за 180 календарних днів зазначеної відпустки (90 - до пологів та 90 - після пологів). Розмір зазначеної допомоги обчислюється сумарно та надається застрахованій особі в повному обсязі незалежно від кількості днів відпустки, фактично використаних до пологів.

Статтею 39 вказаного Закону визначено, що допомога по вагітності та пологах надається застрахованій особі у розмірі 100 відсотків середньої заробітної плати (доходу), обчисленої відповідно до статті 53 цього Закону, і не залежить від страхового стажу.

Сума допомоги по вагітності та пологах в розрахунку на місяць не повинна перевищувати розміру максимальної величини (граничної суми) місячної заробітної плати (доходу), з якої сплачувались страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про відпустки» фінансування допомоги по вагітності та пологах провадиться з коштів державного соціального страхування.

Таким чином, джерелом фінансування допомоги по вагітності та пологах працюючим жінкам є Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а роботодавець при цьому фактично виступає посередником між Фондом та застрахованою особою, на якого законом покладається обов`язок своєчасно та в повному обсязі виплатити таку допомогу працівнику при настанні страхового ризику, а в подальшому ці витрати компенсуються йому Фондом.

За змістом частини першої статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності застрахованим особам, які працюють на умовах трудового договору (контракту), призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомоги по вагітності та пологах, які надаються за основним місцем роботи та за сумісництвом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України).

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши, що позивач здійснила усі необхідні дії для отримання від відповідача матеріальної допомоги у зв`язку із вагітністю і пологами, а відповідач проігнорував норми трудового законодавства, чим порушив права позивача, суди попередніх інстанції дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами вимог статті 9 «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» є безпідставними, оскільки, змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що застосуванню при вирішенні справи підлягають норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, оскільки право на державну допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами за Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» мають всі жінки (у тому числі неповнолітні), які не застраховані в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, позивач була застрахованою особою, у зв`язку з чим апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», змінивши у відповідній частині рішення суду першої інстанції, тому доводи заявника у цій частині висновків апеляційного суду не спростовують.

Посилання заявника про те, що позивач не скористалась правом отримання оплати матеріальної допомоги у зв`язку із вагітністю і пологами, відхиляються касаційним судом, оскільки за змістом статті 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» розмір допомоги по вагітності та пологах обчислюється сумарно та надається застрахованій особі у повному обсязі незалежно від кількості днів відпустки, фактично використаних до пологів. Позивач у встановленому законом порядку зверталася до роботодавця - ФОП ОСОБА_2 для отримання матеріальної допомоги, проте відповідач безпідставно не виконала вимоги закону з її виплати та повернула листок непрацездатності позивачу.

Доводи касаційної скарги про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій обставинами, а саме, що при звільненні позивачу з вини відповідача невиплачено всі належні їй суми, що відповідно до статті 117 КЗпП України є підставою для покладення відповідальності на роботодавця за затримку розрахунку при звільненні та задоволення позову у цій частині

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, касаційний суд не встановив.

Таким чином, касаційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та судове рішення апеляційного суду ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі «Проніна проти України»).

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального і без порушення процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , подану її представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2015 року у частині, залишеній без змін судом апеляційної інстанції, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний