Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 309/202/17

провадження № 61-28683 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О.М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н.Ю.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

представник позивача - ОСОБА_3 ;

відповідач - ОСОБА_4 ;

представник відповідача -ОСОБА_5 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визначення частки у нерухомому майні.

Позовна заява мотивована тим, що 24 липня 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 16 січня 2017 року шлюб між ними розірвано.

За період спільного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_2 .

03 жовтня 2012 року на підставі рішення № 1492 виконкому Хустської міської ради відповідач став одноосібним власником квартири № 3 в будинку АДРЕСА_1 .

Оскільки сторони вирішили проживати окремо, а дитина залишилась проживати із позивачем, то вона вважає, що необхідно визначити частку у вказаній квартирі, як у майні, набутому за час їхнього спільного із відповідачем проживання, відповідно до вимог статті 60 СК України.

Вважала, що на підставі частини третьої статті 70 СК України її частка може бути збільшена, оскільки з нею проживає дитина.

Крім того, уточнивши позовні вимоги, посилаючись на частину шосту статті 203, статтю 331 ЦК України, ОСОБА_1 вважала, що 03 жовтня 2012 року вказана квартира була отримала на сім`ю із трьох чоловік, а тому неповнолітня дитина також має право на 1/3 частину спірної квартири.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визначити для неї з сином 2/3 частини квартири № 3 в будинку АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_4 - 1/3 частки цієї квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 01 червня 2017 року у складі судді Сідея Я. Я. позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено частку у квартирі № 3 будинку АДРЕСА_1 у розмірі 2/3 за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ОСОБА_4 -у розмірі 1/3 частки цієї квартири.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі із 24 липня 2012 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_2 .

Рішенням Хустського районного суду від 16 січня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

У 2003 році ОСОБА_4 разом з іншими спадкоємцями отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складалося із 1/2 частини цілого житлового будинку з надвірними побудовами АДРЕСА_1 , а 05 серпня 2005 року їм було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру № 2 в будинку АДРЕСА_1 - по 1/4 частині кожному.

На підставі замовлення ОСОБА_4 рішенням Хустської міської ради від 03 жовтня 2012 року за № 492 оформлено право власності за ОСОБА_4 на об`єкт нерухомого майна: квартиру № 3, загальною площею 19,10 кв. м, по АДРЕСА_1 .

19 жовтня 2012 року Хустською міською радою відповідачу було видано свідоцтво про право власності на вказану вище квартиру.

Посилаючись на вимоги статті 60, частини третьої статті 70 СК України, статей 203, 328, 331 ЦК України та зазначивши про те, що право власності на квартиру позивачем набуто у період шлюбу, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволена. Рішення Хустського районного суду від 01 червня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про належність спірної квартири до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя не відповідає обставинам у справі та зроблений із порушення норм матеріального права.Джерело набуття квартири не дає підстав для віднесення її до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Так, за договором дарування від 25 жовтня 1994 року ОСОБА_14 подарувала ОСОБА_10 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 30-31), на яку після смерті ОСОБА_10 Хустською нотаріальною конторою 22 липня 2003 року було видано ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. 44). Згодом, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 серпня 2005 року, ці особи стали співвласниками (по 1/4 частині) реконструйованого у квартиру № 2 в будинку АДРЕСА_1 спадкового майна (а.с. 33). У жовтні 2012 року на замовлення співвласників (а.с. 39) квартира була поділена на дві самостійні: власниками квартири № 2 в будинку АДРЕСА_1 стали ОСОБА_11 , ОСОБА_13 і ОСОБА_12 (а.с. 34), а власником квартири № 3 у цьому ж будинку - ОСОБА_4 (відповідач). Отже, спірна квартира, яку позивач вважає спільною сумісною власністю подружжя, фактично набута відповідачем до шлюбу, як частка у спадковому майні, а сам лише факт оформлення такої у період шлюбу не змінює природу джерела набуття (без використання спільних сумісних коштів або спільної праці подружжя). Суд першої інстанції залишив поза увагою такий чинник, як джерело набуття майна, що і призвело до неправильного вирішення спору.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що підставою виникнення права власності відповідача на спірну квартиру є рішення виконавчого комітету органу місцевого самоврядування, а не договір дарування чи свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до вимог статті 331 ЦК України право власності відповідача на спірну квартиру виникло лише 03 жовтня 2012 року. Апеляційний суд не врахував положення Сімейного кодексу України, які регулюють питання спільного сумісного майна подружжя, а також приписи Закону України «Про охорону дитинства».

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У грудні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив відхилити касаційну скаргу, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на доведеність обставин у справі, правильне застосування судом норм матеріального права та дотримання норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2017 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 309/202/17 із Хустського районного суду Закарпатської області.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі із 24 липня 2012 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_2 . Рішенням Хустського районного суду від 16 січня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно з договором дарування від 25 жовтня 1994 року ОСОБА_14 подарувала ОСОБА_10 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 30-31), на яку після смерті ОСОБА_10 Хустською нотаріальною конторою 22 липня 2003 року було видано ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.44).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 серпня 2005 року вказані особи стали співвласниками (по 1/4 частині) спадкового майна в будинку АДРЕСА_1 (квартира № 2 ) (а.с. 33).

У жовтні 2012 року на замовлення співвласників (а.с. 39) квартира була поділена на дві самостійні: власниками квартири № 2 в будинку АДРЕСА_1 стали ОСОБА_11 , ОСОБА_13 і ОСОБА_12 (а.с. 34), а власником квартири № 3 у цьому ж будинку - ОСОБА_4 (відповідач).

На підставі замовлення ОСОБА_4 від 02 жовтня 2012 року, рішенням Хустської міської ради від 03 жовтня 2012 року № 492 вирішено оформити право власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру № 3, загальною площею 19,10 кв. м, по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4

19 жовтня 2012 року Хустською міською радою відповідачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру № 3 в будинку АДРЕСА_1 в цілому. Право власності зареєстровано Хустським ДПТІ 19 жовтня 2012 року, реєстраційний номер 1899593 , номер запису 697 в книзі 41 д.ст.180.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до вимог статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Звертаючись до суду із позовом про визначення частки у нерухомому майні, позивач посилалася на те, що відповідач саме 03 жовтня 2012 року на підставі рішення № 1492 виконкому Хустської міської ради став одноосібним власником квартири № 3 в будинку АДРЕСА_1 . Оскільки сторони вирішили проживати окремо, а дитина залишилась проживати із нею, то вона вважала, що необхідно визначити частку у вказаній квартирі, як у майні, набутому за час їхнього спільного із відповідачем проживання, відповідно до вимог статті 60 СК України.

При розгляді справи у судах першої та апеляційної інстанцій сторони не заперечували фактичних обставин у справі та наявних доказів щодо оформлення прав на спірну квартиру, але підставою позову стало визначення статусу цієї квартири. Заявивши про свої права та права дитини на цю квартиру, позивач вважала, що у відповідача право на квартиру виникло вперше саме у період шлюбу на підставі рішення Хустської міської ради від 03 жовтня 2012 року про оформлення права власності.

Але заявлені позивачем вимоги та доводи її касаційної скарги зводяться лише до власного трактування норм права, які регулюють підстави та порядок виникнення права спільної сумісної власності.

Так, судом апеляційної інстанції правильно зазначено про те, що, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Саме джерело набуття квартири не дає підстав для віднесення її до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно договору дарування від 25 жовтня 1994 року ОСОБА_14 подарувала ОСОБА_10 1/2 частину жилого будинку по АДРЕСА_1 , на яку після смерті ОСОБА_10 нотаріальною конторою 22 липня 2003 року було видано ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , як спадкоємцям померлого, свідоцтво про право на спадщину за законом. Згодом, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 серпня 2005 року указані особи стали співвласниками (по 1/4 частині) реконструйованого у квартиру № 2 в будинку АДРЕСА_1 спадкового майна.

У жовтні 2012 року на замовлення цих співвласників указана квартира була поділена на дві самостійні: власниками квартири № 2 в будинку АДРЕСА_1 стали ОСОБА_11 , ОСОБА_13 і ОСОБА_12 , а власником квартири № 3 у цьому ж будинку - ОСОБА_4 .

Отже, спірна квартира, яку позивач вважала спільною сумісною власністю подружжя, фактично набута відповідачем до шлюбу, як частка у спадковому майні, а сам лише факт оформлення такої у період шлюбу не змінює природу джерела набуття (без використання спільних сумісних коштів або спільної праці подружжя). Суд першої інстанції залишив поза увагою такий чинник, як джерело набуття майна, що і призвело до неправильного вирішення спору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, врахувавши норми матеріального права, встановлені обставини у справі, обґрунтовано виходив із того, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки спірна квартира набута відповідачем до шлюбу, як частка у спадковому майні, а тому наступне оформлення квартири в окрему у період шлюбу, не надає їй статусу новоствореного нерухомого майна та статусу спільної сумісної власності.

Отже, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права, а тому прийняв законне й обґрунтоване рішення.

Доводи касаційної скарги про те, що у неповнолітнього сина подружжя є також право на частку спірної квартири, не мають правових підстав, оскільки син народився після того, як відповідач отримав у спадщину частину квартири. Факт оформлення цієї квартири в окрему після народження сина не породжує у останнього права власності на цю квартиру, а лише право користування, що не є предметом цього спору. А тому і відсутні підстави для висновку, що відповідно до вимог частини шостої статті 203 ЦК Українидії відповідача суперечать правам та інтересам його малолітньої дитини.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів наданих суду та власного тлумачення норм права позивачем.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара