П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Публічного акціонерного товариства «Банк «Форум» про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила стягнути солідарно на її користь з відповідачів заборгованість у розмірі 42 750,66 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є вкладником ПАТ «Банк Форум» на підставі договору банківського вкладу від 05 вересня 2013 року на суму 59 262,00 доларів США. 15 вересня 2016 року позивач звернулася до відповідачів з письмовою вимогою, в якій просила повернути їй внесені за вищезазначеним договором кошти та нараховані на них відсотки. Постановою Правління Національного банку України від 13 березня 2014 року № 135 ПАТ «Банк Форум» віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про виведення з ринку та здійснення тимчасової адміністрації» № 14 від 14 березня 2014 року розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Форум» з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 14 березня 2014 року по 13 червня 2014 року. Відповідно до постанови Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Форум» № 355 від 13 червня 2014 року та згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду № 49 з 16 червня 2014 року розпочалась процедура ліквідації ПАТ «Банк Форум» з відчуженням у процесі ліквідації всіх або частини його активів і зобов`язань на користь приймаючого банку. Такий спосіб виведення ПАТ «Банк Форум» передбачений планом врегулювання, що був затверджений 12 червня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу виплачено 200 000 грн. за договором банківського вкладу від 05 вересня 2013 року. Отже, на час пред`явлення позову ОСОБА_1 не отримано вклад за договором банківського вкладу від 05 вересня 2013 року у загальній сумі 42 750,66 доларів США. Позивач вважає, що має право на отримання неповерненої суми вкладу в повному обсязі за рахунок відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, підписаного та ратифікованого Україною, згідно якого кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. ОСОБА_1 вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати висновки, викладені у рішенні Європейського суду з прав людини 29 січня 2013 року у справі «Золотас (Zolotas) против Греции (№ 2)». Принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. Будь-який Закон України не можу обмежувати права власності позивача на отримання всієї суми вкладу або ставити її в залежність від певних умов (або створення певних умов) третіми особами (органами влади, суб`єктами владних повноважень тощо). Фонд гарантування вкладів фізичних осіб при здійсненні своєї діяльності та прийнятті рішення про виплати вкладу повинен керуватися принципом досягнення «справедливого балансу» між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту основних прав особистості. Втручання відповідача у здійснення позивачем права власності не досягло «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу та вимогами захисту основних прав. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав у рішеннях, що особа внаслідок позбавлення права власності повинна отримати відшкодування, інакше вважатиметься, що на неї покладений надмірний тягар. Позивач посилається на ряд рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються права власності. ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що хоча правильне застосування законодавства беззаперечно становить суспільний інтерес, проте, із урахуванням обставин даної справи, не відповідатиме принципу пропорційності (справедливої рівноваги між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав конкретної особи). Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа буде нести «особистий і надмірний тягар» у вигляді позбавлення права власності навіть на підставі Закону. До даних правовідносин підлягають застосуванню норми Конституції України як норми прямої дії. Конституційними нормами визначено, що відмова/обмеження у видачі коштів за договорами банківського вкладу є незаконною. Позивач позбавлена права користуватися своїм майном, яким є грошові кошти, які банк отримав від позивача на умовах строковості та платності та до цього моменту не повернув. У разі відсутності коштів після здійснення відповідачем повноважень, передбачених законом, особи, які мали вклад у банку у сумі, що перевищувала розмір 200 000 грн., його не отримають, так як і проценти за вкладами, що за своєю суттю є позбавленням їх права власності на частину власного майна у виді вкладу. На Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у даному спорі покладено обов`язок відшкодувати зазначені кошти від імені сторони правочину.

У відзиві на апеляційну скаргу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вказував, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормами законодавства під час ліквідації банків та в питаннях регулювання правовідносин у сфері гарантування вкладів фізичних осіб. Позивач отримала грошові кошти у межах гарантованої суми відшкодування за її вкладом, що самостійно підтверджує в позовній заяві та розрахунку заборгованості. Порядок отримання вкладниками коштів понад гарантовану суму здійснюється у черговості, визначеній ст. 52 Закону за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна неплатоспроможного банку.

У відзиві на позовну заяву ПАТ «Банк «Форум» вказував на те, що правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулювання відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначення повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків регулюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказаний Закон є спеціальним законом та має пріоритет перед іншими нормативно-правовими актами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Форум» 05 вересня 2013 року укладено договір банківського вкладу № 2635/1122/632187. Сума вкладу 59 262,00 доларів США.

Постановою Правління Національного банку України від 13 березня 2014 року № 135 ПАТ «Банк «Форум» віднесено до категорії неплатоспроможних.

14 березня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 14 про початок виведення ПАТ «БАНК ФОРУМ» з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації з 14 березня 2014 року.

Тимчасова адміністрація в даному банку запроваджується строком на три місяці з 14 березня по 13 червня 2014 року.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Форум» № 355 від 13 червня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 49 від 16 червня 2014 року про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Форум» з відчуженням у процесі ліквідації всіх або частини його активів і зобов`язань на користь приймаючого банку та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк «Форум» - начальника відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду Соловйову Наталію Анатоліївну строком на 1 рік з 16 червня 2014 року по 16 червня 2015 року включно.

На підставі частини п`ятої статті 44 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 106 від 28 травня 2015 року про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Форум» на 1 рік до 16 червня 2016 року включно.

15 вересня 2016 року ОСОБА_1 звертався до відповідачів з письмовою вимогою, в якій просив повернути йому внесені за вищезазначеним договором кошти та нараховані на них відсотки.

Згідно довідки ПАТ «Банк «Форум» № 7562/9 від 22 вересня 2016 року ОСОБА_1 визнана кредитором ПАТ «Банк «Форум». Кредиторські вимоги включено до четвертої черги на суму 501 415 грн. 52 коп. (а.с.7).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до правовідносин, які виникли між сторонами не може бути застосовано положення ЦК України, що регулюють договірні зобов`язання, умови їх виконання та наслідки, що настають у зв`язку з їх порушенням. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виконав в повному обсязі у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», покладені на нього зобов`язання перед позивачем.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

При цьому, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Відповідно до положень ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що внаслідок запровадження у банку тимчасової адміністрації порушено її право на отримання коштів, які внесені на підставі договору банківського вкладу. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатив їй лише 200 000 грн., а решта вкладу віднесена до кредиторських вимог. Позивач вказує на те, що пріоритетним має бути не Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішення Європейського суду з прав людини, які стосуються захисту права власності.

Апеляційний суд, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі №757/2216/15-ц та ч. 4 ст. 263 ЦПК України, згідно якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, вважає за необхідне зазначити наступне.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Частинами першою-третьою статті 27 Закону передбачено, що уповноважена особа фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Згідно з частиною другою статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

З аналізу наведених норм матеріального права слід дійти висновку, що після початку процедури ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів за зобов`язаннями цього банку можливе лише у спосіб, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому банк, який перебуває на стадії ліквідації, діє через Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважену особу Фонду та не може поза процедурою, визначеною Законом, відповідати за зобов`язаннями по договорах банківського вкладу.

Судом встановлено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виплатив ОСОБА_1 гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 000 грн. Крім того, кошти за вкладом, що перевищують гарантовану суму в розмірі 501 415 грн. 52 коп. внесені до четвертої черги кредиторів.

Апеляційний суд погоджується з доводами позивача, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном та ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності без відповідної компенсації.

Однак, в даному випадку укладаючи договір банківського вкладу, позивач свідомо передала кошти у банк з метою отримання відсотків від суми вкладу. На момент укладення договору банківського вкладу діяв та продовжує діяти на даний час Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який встановлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Вказаним Законом було передбачено, що у разі запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

Тобто, ОСОБА_1 проявляючи виваженість, обережність та розумну обачність, зважуючи ризики на противагу можливості отримання прибутку, укладаючи договір вкладу не могла не знати, що у разі запровадження у банку тимчасової адміністрації можуть виникнути труднощі у поверненні внесених нею коштів, а саме повернення коштів лише в сумі, що не перевищує 200 000 грн.

За таких обставин, позивач укладаючи договір банківського вкладу, діяла свідомо, з метою отримання прибутку, будучи обізнаною з зазначеними ризиками, умовами та чинним законодавством, що регулює зазначені відносини, а відтак доводи апеляційної скарги в частині порушення судами Першого протоколу до Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод є безпідставними.

Також апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги в частині позбавлення позивача права власності на вклад без відповідної компенсації, оскільки, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що позивачу була виплачена компенсація у розмірі та на умовах, визначених чинним законодавством, тобто, 200 000 грн.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказах, що у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України є підставою до залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.