Постанова

Іменем України

29 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 401/1391/17-ц

провадження № 61-29883 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,

Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_2 ;

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод»;

представник відповідача - Андросов Олександр Леонідович;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мурашка С. І., Гайсюка О. В., Голованя А. М.,

ВСТАНОВИВ :

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, з урахуванням уточнень, до товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» (далі - ТОВ «Світловодський машинобудівний завод») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що вона працювала у ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» на посаді провідного бухгалтера.

З 24 червня 2016 року охорона відповідача не пропускала її на територію підприємства, згідно розпорядження ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які здійснили самовільне захоплення підприємства.

26 грудня 2016 року вона отримала наказ № 38-к від 20 грудня 2016 року про звільнення з посади провідного бухгалтера 24 червня 2016 року за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, який надійшов на її адресу через засоби поштового зв`язку.

Вважала, що зазначений наказ є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки прийняте відповідачем рішення про її звільнення з роботи суперечить нормам трудового законодавства, так як розірвання трудового договору

з працівником, у випадку прогулу без поважної причини є видом дисциплінарного стягнення і повинно застосовуватись відповідно до статей 148,149 КЗпП України. Письмові пояснення щодо зазначених обставин у неї

не витребовувались дисциплінарне стягнення не оголошувалось, розписка про таке ознайомлення нею не підписувалась. Розрахунок при звільненні

не проводився, підстави звільнення, що зазначені у спірному наказі

не підтверджуються табелями обліку робочого часу. Тобто прогул вона

не вчиняла.

У порушення статті 47 КЗпП України, відповідач видав наказ через 179 днів після звільнення, чим унеможливив видачу наказу звільненому працівнику

в день звільнення.

Крім того, до 26 грудня 2016 року вона не отримувала від відповідача пояснень про причини недопуску її на робоче місце, не виплати їй заробітної плати. За результатами перевірки Управлінням Держпраці у Кіровоградській області встановлено порушення відповідачем трудового законодавства, а саме статті 148 КЗпП України.

Зазначала, що внаслідок порушення відповідачем її трудових прав зазнала моральних страждань, а тому має право на відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати наказ № 38-к ТОВ «Світловодський машинобудівний завод»

від 20 грудня 2016 року про її звільнення, поновити її на роботі на посаді провідного бухгалтера вказаного підприємства, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області

від 17 серпня 2017 року у складі судді Гонтаренко Т. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що про звільнення із займаної посади позивачу стало відомо 26 грудня 2016 року, а до суду з позовом

ОСОБА_1 звернулась 25 травня 2017 року. Причини, зазначені позивачем

у клопотанні про поновлення строку на подання позовної заяви,

є необґрунтовані. Крім того, позивачем не надано належних доказів недопуску її до робочого місця, а відповідачем не порушено строк притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, що встановлений статтею 148 КЗпП України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області

від 17 серпня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора

ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» №38-К від 20 грудня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1 » 24 червня

2016 року у зв`язку з прогулом без поважних причин, за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного бухгалтера

ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» з 25 червня 2016 року.

Стягнуто з ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» на користь

ОСОБА_1 78 493 (сімдесят вісім тисяч чотириста дев`яносто три) грн 80 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обрахованого без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, а також 5 тис. грн

у відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову позивачеві у задоволенні позову. ОСОБА_1 пропустила визначений статтею 233 КЗпП України місячний строк для звернення із заявою до суду з поважних причин, а саме у зв`язку

з затягуванням судом першої інстанції вирішення питання про прийняття

її заяви про зміну предмету позову, поданої до суду ще 27 грудня 2016 року.

За таких обставин, відповідно до положень статті 234 КЗпП України строк звернення ОСОБА_1 із заявою до суду підлягає поновленню. Оскільки відповідач застосував до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення її з роботи з порушенням визначеного статтею 148 КЗпП України місячного строку, позивач підлягає поновленню на роботі на посаді провідного бухгалтера, з виплатою їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день ухвалення рішення про її поновлення на роботі, що відповідає вимогам статті 235 КЗпП України. Незаконним звільненням позивача з роботи їй завдано моральної шкоди відповідачем, так як порушення її законних прав на працю, призвели до моральних страждань, втрати життєвих зв`язків і вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому з урахуванням обставини справи, тривалості відсутності у позивача роботи, та засад розумності і справедливості на її користь підлягає відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Світловодський машинобудівний завод», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2017 року касаційне провадження

у вказаній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України

у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність поновлення позивачеві строку для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, посилаючись на те, що поважною причиною, яка перешкоджала ОСОБА_1 звернутися до суду, було затягування судом першої інстанції вирішення питання про прийняття її заяви про зміну предмету позову, поданої до суду 27 грудня 2016 року у справі. Зазначаються, що позивачкою без поважних причин пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, а судом апеляційної інстанції такий строк поновлено безпідставно та всупереч чинному законодавству України. З 24 червня 2016 року ОСОБА_1 без поважних причин не з`являлась роботу та не виконувала свої посадові обов`язки. Тривалий прогул без поважної причини є підставою для звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України. ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» неодноразово пропонувало ОСОБА_1 . надати пояснення щодо причини відсутності на робочому місці, але про такі причини вона не повідомила адміністрацію товариства. Строки щодо застосування стягнення, які визначені у статті 148 КЗпП України, відповідачем не порушені, оскільки стягнення застосоване у межах шестимісячного строку з дати вчинення проступку. Виконати вимоги частини першої статті 148 КЗпП України та притягнути позивачку до відповідальності у місячний строк з першої дати її відсутності на робочому місці відповідач не мав підстав та можливості, оскільки причини відсутності

ОСОБА_1 на робочому місці не були відомі, у той же час вона могла перебувати на лікарняному тощо, що призвело б до протиправного звільнення. І лише після особистого спілкування, яке відбулося 16 листопада 2016 року, ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» отримало інформацію про те, що ОСОБА_1 перебуває у м. Світловодську, на лікарняному не перебуває та відмовляється надати пояснення щодо її відсутності на робочому місці.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» та залишити без змін оскаржуване судове рішення, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши всі обставини справи, надавши їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення її позовних вимог. Зазначала, що наказ про звільнення отримала 26 грудня 2016 року, а з позовом до суду звернулась

27 грудня 2016 року, який уточнювала у під час розгляду справи.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Касаційна скарга ТОВ «Світловодський машинобудівний завод»задоволенню

не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із вимогами частини першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що з 01 липня 2003 року ОСОБА_1 працювала на посаді провідного бухгалтера ТОВ «Світловодський машинобудівний завод».

Наказом генерального директора ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» ОСОБА_4 від 20 грудня 2016 року за №38-к ОСОБА_1 , провідного бухгалтера підприємства, 24 червня 2016 року звільнено з роботи у зв`язку з прогулом без поважних причин, на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України (а.с.7).

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці

N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року

N 3933-XII(далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист

від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, у тому числі, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно із частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до частини першої статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (частина друга статті 148 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

За змістом наведеної норми права та статті 234 КЗпП України цей строк може бути поновлено у разі порушення трудових прав працівника.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, на підставі належним чином оціненого доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), дійшов правильного висновку про те, що роботодавцем пропущено місячний строк для застосування дисциплінарного стягнення, встановлений статтею 148 КЗпП України, оскільки відсутність ОСОБА_1 на роботі було виявлено у червні 2016 року, а наказ про її звільнення прийнято

20 грудня 2016 року, тобто позивача звільнено з роботи з порушенням трудового законодавства України. Також колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права позивачем пропущено з поважних причин.

За змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня

1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Суд апеляційної інстанції вірно визначив розмір середнього заробітку позивачки за весь час вимушеного прогулу відповідно до положень статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, а також, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, розмір якої відповідає вимогам розумності і справедливості.

Посилання у касаційній скарзі на те, що позивачкою без поважних причин пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору є безпідставні, так як поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов`язують оточуючих, органи державної влади та інших суб`єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Копію наказу №38-К від 20 грудня 2016 року «Про звільнення за прогул без поважних причин ОСОБА_1 » ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» направило на адресу позивача 21 грудня 2016 року (а.с. 48), який остання отримала 26 грудня 2016 року, що не заперечувалось сторонами.

Судом апеляційної інстанції досліджено матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі і відшкодування моральної шкоди та встановлено, що після відкриття 13 грудня 2016 року провадження у справі №401/3868/16-ц, 27 грудня 2016 року ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмета позову та просила визнати незаконним наказ №38-К

від 20 грудня 2016 року про її звільнення з роботи, стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду моральну шкоду (а.с. 12-15).

25 квітня 2017 року суд першої інстанції постановив ухвалу про відмову

у прийнятті заяви ОСОБА_1 про зміну предмету позову у справі №401/3868/16-ц (а.с. 63-64).

Окремий позов до ТОВ «Світловодський машинобудівний завод» про визнання наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди ОСОБА_1 подала до суду

25 травня 2017 року (справа № 401/1391/17-ц).

ОСОБА_1 пропустила визначений статтею 233 КЗпП України місячний строк для звернення з заявою до суду за захистом свої порушених прав з поважних причин, а саме у зв`язку з затягуванням судом першої інстанції вирішення питання про прийняття її заяви про зміну предмету позову поданої до суду ще

27 грудня 2016 року у справі №401/3868/16-ц.

Доводи касаційної скарги про те, що виконати вимоги частини першої статті 148 КЗпП України та притягнути позивачку до відповідальності у місячний строк

з першої дати її відсутності на робочому місці відповідач не мав підстав та можливості, оскільки причини відсутності ОСОБА_1 на робочому місці

не були відомі, є безпідставні та спростовуються матеріалами справи, наданими сторонами доказами, які суд належним чином оцінив.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року та частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Крім того, заявлені вище доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 468 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодський машинобудівний завод» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Кіровоградської області

від 19 жовтня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова

Д. Д. Луспеник