Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 365/864/16-ц

провадження № 61-17697св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Калина»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2017 рокуу складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У грудні 2016 року Приватне акціонерне товариство «Калина» (далі - ПрАТ «Калина», Товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат на незавершене виробництво врожаю 2016 року, посилаючись на те, що відповідач є власником земельної ділянки площею 4,0050 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Красненської сільської ради Згурівського району Київської області. Протягом 2005-2015 років зазначена ділянка перебувала в користуванні Товариства на умовах укладеного між сторонами договору оренди землі від 18 вересня 2005 року, зареєстрованого 01 листопада 2005 року у Відділі Держкомзему в Згурівському районі Київської області. Земельна ділянка використовувалася ПрАТ «Калина» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке має замкнутий цикл, у зв`язку з чим на ній проводилися осінньо-польові роботи до моменту закінчення в листопаді 2015 року строку оренди, а саме: здійснювалася передпосівна обробка ґрунту під посів культур врожаю 2016 року (дискування), на що Товариство витратило 2 175,35 грн. Враховуючи, що власнику було повернуто земельну ділянку з поліпшенням та незавершеним виробництвом врожаю, ПрАТ «Калина» просило стягнути з відповідача на свою користь понесені ним витрати у зазначеному розмірі.

Рішенням Згурівського районного суду Київської області від 16 березня 2017 року у складі судді Хижного Р. В. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав та інтересів. Товариство не мало права здійснювати обробіток землі без згоди її власника. Крім того, між сторонами не було укладено додаткової угоди про відшкодування орендарю витрат на поліпшення земельної ділянки і позивачем не доведено факту здійснення такого поліпшення.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «Калина» задоволено. Рішення Згурівського районного суду Київської області від 16 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Калина» витрати на незавершене виробництво врожаю 2016 року в сумі 2 175,35 грн.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що Товариство здійснило поліпшення належної ОСОБА_1 земельної ділянки у період дії договору оренди землі, оскільки цей правочин набрав чинності з моменту державної реєстрації (01 листопада 2005 року), а не з дати його укладення. Таким чином, понесені позивачем витрати з обробітку спірної ділянки підлягають відшкодуванню відповідачем.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2017 року, а рішення Згурівського районного суду Київської області від 16 березня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно вирішив спір та не з`ясував фактичних обставин справи, оскільки поклав в основу свого рішення лише той факт, що на момент проведення поліпшення земельної ділянки (дискування) договір оренди не припинив свою дію. Однак суд не взяв до уваги те, що вона не давала згоди та дозволу на поліпшення землі, а також не підписувала жодних додаткових угод з позивачем щодо відшкодування орендарю витрат на поліпшення земельної ділянки. Передпосівна обробка ґрунту не є поліпшенням земельної ділянки в розумінні чинного законодавства і не змінює її якісних характеристик та вартості. Апеляційний суд не перевірив, чи була створена спеціальна комісія для визначення розміру заподіяних збитків та можливість їх відшкодування в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 «Про порядок визначення збитків власникам землі і землекористувачам».

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Згурівського районного суду Київської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

23 квітня 2018 року справу № 365/864/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу Українивід 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 4,0050 га (кадастровий номер НОМЕР_2 ) з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Красненської сільської ради Згурівського району Київської області.

18 вересня 2005 року ОСОБА_1 уклала з ПрАТ «Калина» договір оренди землі (далі - Договір), згідно з яким передала в оренду Товариству належну їй на праві власності вищевказану земельну ділянку строком на десять років.

01 листопада 2005 року вказаний Договір зареєстровано у Згурівському відділенні Київської регіональної філії № 12 Центру Державного земельного кадастру Державного комітету України по земельних ресурсах, про що вчинено запис у Державному реєстрі земель за № 04:05:027:00012.

28 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до позивача із заявою про виведення її з членів Товариства та передання їй в натурі спірної земельної ділянки після закінчення строку дії Договору - у вересні 2015 року.

У вересні-жовтні 2015 року ПрАТ «Калина» здійснило передпосівну обробку ґрунту (дискування) належної відповідачу земельної ділянки.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що у разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Відповідно до пункту 21 Договору орендодавець надає згоду орендарю на відшкодування останньому втрат на поліпшення орендованої земельної ділянки, в тому числі тих, які неможливо відокремити без заподіяння шкоди цій ділянці.

Орендодавець зобов`язаний відшкодувати орендарю витрати, пов`язані з поліпшенням стану об`єктів оренди, яке проводилося орендарем за його (орендодавця) згодою (пункт 27 Договору).

Згідно з пунктом 2 Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442, земельне поліпшення - результати будь-яких заходів, що призводять до зміни якісних характеристик земельної ділянки та її вартості. До земельних поліпшень належать матеріальні об`єкти, розташовані у межах земельної ділянки, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення, а також результати господарської діяльності або проведення певного виду робіт (зміна рельєфу, поліпшення ґрунтів, розміщення посівів, багаторічних насаджень, інженерної інфраструктури тощо).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

В порушення вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не врахував вищенаведених положень закону та не взяв до уваги, що відповідач не давала своєї згоди на поліпшення стану належної їй земельної ділянки та не підписувала додаткової угоди з позивачем щодо відшкодування орендарю витрат на таке поліпшення, як це передбачено пунктами 21, 27 укладеного між сторонами Договору. Крім того, передпосівна обробка ґрунту під посів сільськогосподарських культур (дискування), проведена орендарем на власний розсуд у межах своєї господарської діяльності, не може вважатися поліпшенням земельної ділянки орендодавця в розумінні Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442. Позивач не довів, що внаслідок такої обробки поліпшилася якість ґрунтів.

Встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту поліпшення земельної ділянки відповідача та згоди орендодавця на таке поліпшення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ПрАТ «Калина».

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване по суті рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплатила 1 653,60 грн, які підлягають стягненню з позивача на її корить.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 31 травня 2017 року скасувати, а рішення Згурівського районного суду Київської області від 16 березня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Калина» на користь ОСОБА_1 1 653 (одну тисячу шістсот п`ятдесят три) грн 60 коп. судових витрат, понесених на сплату судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
М. Ю. Тітов