Справа № 462/7260/18 Головуючий у 1 інстанції: Гедз Б.М.
Провадження № 22-ц/811/841/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» -

Бекерської О.І., представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИЛА:

16.11.2018 ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом ЛМКП «Львівтеплоенерго», в якому просила стягнути з відповідача 173 819,50 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2013 по 18.10.2018. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона працювала в ЛМКП «Львівтеплоенерго» та з 01.09.2007 була переведена у Теплоелектроцентраль-1 на посаду машиніста обхідника з турбінного устаткування третьої групи (розряду) котлотурбінного цеху. На підставі наказу №152 від 29.03.2013 звільнена із займаної посади з 31.03.2013. Починаючи з січня 2010 року по березень 2013 року відповідач здійснював їй нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження її розміру, чому вона була змушена звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04.05.2017, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 16.03.2018, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на її користь 18 524,00 грн невиплаченої заробітної плати. Крім того, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07.08.2018 стягнуто з відповідача на її користь 1842,73 грн недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці та 20321,90 грн компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього 22164,63 грн. Однак, стягнута за судовими рішеннями заборгованість становить лише основну частину заробітної плати, доплат за шкідливі умови праці та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків їх виплати і не стосується середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідачем було здійснено виплату основної заробітної плати відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова у вересні 2017 року, а доплати за шкідливі умови праці та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків її виплати відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова були виплачені відповідачем 19.10.2018. При цьому, зазначила, що оскільки відповідачем не було проведено з нею остаточного розрахунку при звільненні тому має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 01.04.2013 по 18.10.2018, який згідно розрахунку складає 173 819,50 грн (125,05 грн. х 1390 днів). На підставі наведеного просила задовольнити її позов.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 січня 2019 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2013 року по 18 жовтня 2018 року в сумі 173 819 грн. 50 коп.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави 1738,19 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго».

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за № 6-113цс16. Вважає несправедливим стягнення 20 321,90 грн компенсації втрати частини заробітку і 173 819,50 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при тому, що заборгованість з виплати заробітної плати становила лише 20 366,73 грн. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» - Бекерська О.І. підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працювала в ЛМКП «Львівтеплоенерго» і на підставі наказу № 311-к від 31.08.2007 була переведена з 01.09.2007 на Теплоелектроцентраль-1 на посаду машиніста обхідника з турбінного устаткування третьої групи (розряду) котлотурбінного цеху. 31.03.2013 відповідно до наказу № 152 від 29.03.2013 була звільнена у зв`язку з закінченням строку трудового договору, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.9-10).

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 04.05.2017 у справі № 465/6562/16-ц, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 16.03.2018, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 18 524 грн невиплаченої заробітної плати.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07.08.2018 у справі № 462/2642/18, яке набрало законної сили, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 1842 грн 73 коп. недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці та 20 321 грн 90 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього 22 164 грн 63 коп., без врахування утримання податків та інших обов"язкових платежів, і 3200 грн витрат на правову допомогу.

Згідно зі статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно роз`яснень, наданих в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Районний суд, встановивши, що ОСОБА_1 не були виплачені належні їй суми у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, прийшов до правильного висновку про наявність підстав для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року.

Згідно з абз.3 п.2 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом правильно встановлено, що наданий позивачкою розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2013 року по 18 жовтня 2018 року в сумі 173 819 грн 50 коп. проведено позивачкою у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 та не спростовано відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку у повному обсязі та неврахування судом першої інстанції принципу співмірності, є безпідставним, виходячи з таких підстав.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всієї суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку.

Суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі 761/2451/15-ц (провадження № 61-18912св18).

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Франківського районного суду м.Львова від 04.05.2017 у справі 465/6562/16-ц позов ОСОБА_1 задоволено у повному розмірі, а саме вирішено стягнути 18524,00 грн. невиплаченої заробітної плати. Вказане рішення суду залишено без змін постановою Апеляційного суду Львівської області та набрало законної сили. Крім того, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07 серпня 2018 року в цивільній справі № 462/2642/18 позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на її користь 1842 грн. 73 коп. недоплаченої частини заробітної плати за роботу у шкідливих умовах праці та 20321 грн. 90 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, а всього - 22164 грн. 63 коп. Дане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для застосування принципу співмірності та про стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 173 819 грн. 50 коп.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 05.09.2019

Головуючий

Судді