Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа 415/7335/15-ц

провадження № 61-22970св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Гулько Б. І., Кривцової Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області у складі судді Бойко С. Л. від 14 липня 2016 року та рішення Апеляційного суду Луганської області у складі колегії суддів: Яреська А. В., Назарової М. В., Карташова О. Ю., від 28 вересня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права володіння.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 2002 року вона проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Іншого житла у неї немає. Власниками вищевказаної квартири, по Ѕ частини є її діти, син ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 , які мають своє житло. Спірну квартиру вона придбала у 2002 році, а в 2009 році подарувала її сину. У 2010 році ОСОБА_2 Ѕ частини квартири подарував ОСОБА_3 З 2009 року вона користувалась квартирою зі згоди своїх дітей, фактично володіла квартирою. З 2002 року вона здійснювала догляд за квартирою, сплачувала комунальні послуги, виконувала поточний ремонт, покращувала майно, встановлювала лічильники. ОСОБА_2 не надавав допомоги щодо утримання квартирі в належному стані, забезпечення ремонту, перешкоджав їй в укладанні договорів найму з наймачами. ОСОБА_3 надавала їй посильну допомогу в придбанні будматеріалів, предметів домашнього побуту, організації ремонту в квартирі. У період з 25 липня 2014 року по 27 липня 2014 року спірну квартиру сильно пошкоджено вибухом снаряда під час бойових дій зі звільнення Лисичанська. Похилий вік, невелика пенсія, фізичний стан позивача не давали змоги здійснювати ремонт житла, вона вимушено проживала у ОСОБА_3 Між відповідачами складися неприязні стосунки, син допомоги на її утримання не надавав. Вказувала, що ОСОБА_2 не визнає її право володіння спірною квартирою, як члена сім`ї власників, тому просила суд визнати за нею право володіння чужим майном, а саме: квартирою, розташованою по АДРЕСА_1 , маючи на меті укладати від свого імені договори найму спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 14 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні цього спору відсутні правові підстави для застосування положень статей 397, 398 Цивільного кодексу України ( далі - ЦК України), адже виниклі між сторонами правовідносини регулюються нормами Житлового законодавства України.

Встановивши, що позивач з 2013 року фактично проживає у дочки і не користується як член родини власників спірною квартирою, в якій проживають наймачі, суд прийшов до висновку, що відповідачами не порушено її право, як члена їх родини, на користування квартирою і відповідачі не чинили перешкод у її користуванні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 28 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що та обставина, що позивач раніше була власником спірної квартири і відчуження права власності здійснено нею через дарування квартири, не має правового значення для вирішення справи по суті. Крім того, заявлена під час судового розгляду по справі мотивація позову - „усунення сумнівів" у відповідачів щодо наявності прав володіння позивачкою спірною квартирою, свідчить про помилкове обрання способу захисту позивачкою своїх законних прав та інтересів, враховуючи що відповідачі є законними власниками спірної квартири. Позивачем не доведено наявності договору з обома власниками спірної квартири, оскільки ОСОБА_2 не визнає позовні вимоги і заперечує проти їх задоволення. Не надано суду підтверджень наявності інших підстав, що встановлені законом та передбачені статтею 398 ЦК як підстава для виникнення права володіння.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2017 року ОСОБА_3 направила до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних так кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України ( далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 05 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції ухвалили судові рішення, в яких неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права. Так судами не застосовано положення статті 398 ЦК України до спірних правовідносин, не надано оцінку доказам, які свідчать, що позивач з 2009 року на законних підставах користується спірною квартирою. Суд першої інстанції не відреагував на її заяву про визнання позову та не роз`яснив наслідки визнання позовних вимог. Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 215 ЦПК України 2004 року.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

23 червня 2017 року ОСОБА_2 надав заяву ( відзив), в якій заперечував проти задоволення касаційної скарги.

Фактичні обставини справи

ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність квартиру по АДРЕСА_1 .

11 червня 2009 року ОСОБА_1 подарувала вказану квартиру ОСОБА_2

16 березня 2010 року ОСОБА_2 подарував Ѕ частки спірної квартири ОСОБА_3

ОСОБА_1 продовжувала проживати в квартирі, АДРЕСА_2 АДРЕСА_1 до 2013 року.

Після отримання тяжкої травми стегна, ОСОБА_1 потребувала постійного стороннього догляду, оскільки не здатна до самообслуговування, що підтверджується випискою з постанови лікарської консультаційної комісії від 29 квітня 2015 року № 140.

У 2013 році ОСОБА_1 проживала в квартирі ОСОБА_3 .

З висновку дільничного інспектора Лисичанського МВ ГУМВС України у Луганській області від 29 листопада 2013 року встановлено, що ОСОБА_1 , зі згоди ОСОБА_3 , уклала зі ОСОБА_4 договір найму, предметом якого є спірна квартира, без згоди ОСОБА_2

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення суду першої та апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, статтею 150 Житлового кодексу України, які визначають право власника використовувати житло для особистого проживання, проживання членів сім`ї, та інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав і основних свобод людини "Кожна людина має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно, до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з тим, відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Разом з тим, статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, чи судом у визначених законом випадках.

Пунктами 3, 4 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Суд першої інстанції, з доводами якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що та обставина, що позивач раніше була власником спірної квартири і відчуження права власності здійснено нею через дарування квартири, не має правового значення для вирішення даного спору по суті. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права. Обґрунтованими є висновки судів щодо недоведеності позивачем наявності договору з обома власниками спірної квартири, ураховуючи, що ОСОБА_2 не визнає позовні вимоги і заперечує проти їх задоволення, як і не наведено суду інших підстав, що встановлені законом та передбачені статтею 398 ЦК України як підстави для виникнення права володіння спірною квартирою у ОСОБА_1 . При цьому суд апеляційної інстанції надав правову оцінку заяві ОСОБА_3 щодо визнання позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Разом з тим, позивач не довела належними та допустимими доказами, порушення свого права, що вірно встановлено судами.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Доводи касаційної скарги про те, що судами не надано належної оцінки доводам позивача як члена сім`ї власників, який на законних підставах користується житлом та не застосовано положення статті 398 ЦК України, яка регулює правовідносини сторін цього спору - співвласників житла та позивачем, є безпідставними, оскільки суди надали належну правову оцінку цим доводам сторін, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Крім того, у матеріалах справи міститься достатньо даних і відомостей для об`єктивного і всебічного розгляду справи, що судами забезпечено.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 14 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько Г. В. Кривцова Д. Д. Луспеник