Номер провадження: 22-ц/813/3586/19
Номер справи місцевого суду: 523/9758/18
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 адвоката Форманюк О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування квартирою та зобов`язання укласти договір найму,

встановив:

16 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради (далі Суворовська РА ОМР) про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язання укласти безстроковий договір найму вказаного жилого приміщення, з відкриттям особового рахунку.

В обгрунтування вимог позивач посилалась на те, що її мати ОСОБА_2 на законних підставах вселилася та займала кімнату №81 площею 18 кв.м на підставі ордера №705 від 20.12.1990 року. Жилий будинок будувався як сімейний гуртожиток із загальними кухнями та санвузлами і належав ВАТ «Одеський завод «Центроліт».

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 30.07.2003 року №437 статус будинку був змінений з гуртожитку на жилий будинок, а рішенням виконкому №325 від 22.08.2006 року його було передано до комунальної власності територіальної громади.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх сусід ОСОБА_3 , який мешкав в квартирі АДРЕСА_2 , після його смерті вони з матір`ю отримали згоду від сусідів та зайняли вказану кімнату, позивач стала займати спірну кімнату ще будучи неповнолітньою і проживає в ній більше 11 років. За рішенням суду мати виселилась з кімнати, а позивач залишилася проживати в ній, сплачувала витрати за комунальні послуги.

Посилаючись на те, що вона набула право користування кімнатою, позивачка звернулася до Суворовської РА ОМР з заявою про укладення з нею договору найму, однак 02.07.2018 року отримала відмову з посиланням на відсутність реєстрації в спірній кімнаті.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 до Суворовської РА ОМР про визнання права користування квартирою та зобов`язання укласти договір найму залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року, та постановлення нового, про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Одеси.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 30.07.2003 року №436 статус будинку був змінений з гуртожитку на жилий будинок, а рішенням виконкому №325 від 22.08.2006 року його передано до комунальної власності територіальної громади (а.с.12, 13).

Позивачка ОСОБА_1 із народження та до ІНФОРМАЦІЯ_2 року проживала разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 в кімнаті №81, отриманій на підставі ордеру №705 від 20.12.1990 року, виданого на підставі сумісного рішення адміністрації та профсоюзного комітету Одеського заводу «Центроліт», протокол №16 від 19.12.1990 р. (а.с.9).

В сусідній квартирі АДРЕСА_2 , був зареєстрований і проживав ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Після смерті сусіда ОСОБА_3 , позивачка ОСОБА_1 , за згодою всіх сусідів, з 28.04.2007 р. разом зі своєю матір`ю стала проживати в двох кімнатах: №80 і АДРЕСА_3 та сплачувати усі витрати по утриманню житла та за комунальні послуги.

В свою чергу, позивачка ОСОБА_1 з 06.07.2018 року знялася з реєстраційного обліку по квартирі АДРЕСА_3 .

Проте, ще до цього, а саме 21.06.2018 р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до голови Суворовської РА ОМР та просила укласти з нею договір найму, однак у відповідь отримала відмову, у зв`язку з відсутністю у неї реєстрації за вказаною адресою, що і змусило її звернутись з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що підпунктами 3.2.7 Положення «Про Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради», затвердженого рішенням Одеської міської ради від 13.02.2014 року №4584-VI (Додаток №4) визначено, що у галузі обліку та розподілу житла райадміністрація вирішує питання укладення та внесення змін до договорів найму жилих приміщень та їх бронювання.

Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Крім того, у відповідності до вимог ст.51 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Згідно ст.58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Так, 27.07.2007 р. Суворовська РА ОМР прийняла розпорядження №517р, яким надала ОСОБА_4 звільнену кімнату АДРЕСА_4 комунальній АДРЕСА_5 на сім`ю складом 6 чоловік, шляхом приєднання на підставі ст.54 ЖК УРСР (а.с.64).

Вказаною нормою житлового права встановлено, що якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві

суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій

проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі.

В свою чергу, судом першої інстанції обгрунтовано встановлено, що позивачка ОСОБА_1 не зверталась до відповідача з заявою про надання в користування кімнати № НОМЕР_1 , а самовільно її зайняла, без будь-якого дозволу зі сторони Суворовської РА ОМР, або інших компетентних органів, які наділені повноваженнями укладати договори найму жилих приміщень.

Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.05.2012 року, справа № 1527/2-82/11, матір позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 за позовом ОСОБА_5 було виселено із жилої кімнати № 80, без надання іншого жилого приміщення.

Із постанови державного виконавця першого Суворовського ВДВС від 31.01.2014 р. слідує, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №1527/2-81/11, виданого 25.11.2013 р. Суворовським районним судом м.Одеси, про виселення ОСОБА_2 з кімнати №80 виконано у зв`язку з добровільним звільненням приміщення (а.с.16).

Таким чином, вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, фактично встановлено, що позивачка зайняла квартиру АДРЕСА_4 , не маючи для цього законних підстав та належного дозволу і проживає в ній більше 11 років безпідставно.

При цьому, суд звернув увагу на те, що вказана квартира № 80 27.07.2007 р. надана іншій особі ОСОБА_4 , з урахуванням сім`ї складом 6 осіб, тобто дане приміщення не можна вважати вільним.

Посилання позивачки та її представника на те, що розпорядження про надання квартири ОСОБА_4 не було реалізовано, через те, що він помер, а його дружина ОСОБА_6 з сім`єю проживає в іншій квартирі АДРЕСА_6 , судом не приймається до уваги, оскільки вказане розпорядження не скасовано і спірне жиле приміщення не вважається вільним.

Також слід зазначити, що відповідно до листа Суворовської РА ОМР від 20.06.2018 р., наданого у відповідь на звернення позивача та її матері ОСОБА_7 , їх повідомлено про неможливість скасування розпорядження №517 від 27.07.2007 року та надання кімнати №80 їх сім`ї, оскільки правомірність розпорядження була підтверджена рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 01.09.2009 р., а також рішенням того ж суду від 23.05.2012 р. у справі №1527/2-82/11, про задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про виселення (а.с.65-66).

Таким чином, судовим рішенням було підтверджено право ОСОБА_5 на зайняття його сім`єю кімнати № 80, та в судовому порядку було перевірено і підтверджено правомірність вищевказаного розпорядження № 517.

З цих підстав, суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги посилання позивачки ОСОБА_1 на те, що вона вже тривалий час займає кімнату, сплачує всі комунальні платежі за користування нею, оскільки зазначені обставини не можуть бути підставою для визнання за позивачем права користування жилим приміщенням.

При цьому суд обґрунтовано не взяв до уваги доводи позивача про те, що наявність розпорядження про надання кімнати №80 ОСОБА_5 не слід приймати до уваги, оскільки вказана особа померла і дане розпорядження не було реалізовано, а його дружині ОСОБА_6 було відкрито особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_6 .

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що на даний час вказане розпорядження № 517 є дійсним і не скасовано у встановленому законом порядку, про що вказано вище.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.08.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра