Єдиний унікальний номер судової справи 490/5763/19
Номер провадження 22-ц/812/1443/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

27 серпня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Кирийчук І.М.,

переглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сбербанк» ухвалу про забезпечення позову, яка постановлена Центральним районним судом міста Миколаєва 02 липня 2019 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщенні цього ж суду, за заявою про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сбербанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Зоря Владленівна, Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_3 , про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та зняття арешту з майна,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом до Акціонерного товариства «Сбербанк» (далі - АТ «Сбербанк»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Зоря Владленівна, Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 жовтня 2012 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №719, яким звернуто стягнення за іпотечним договором від 24 червня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Дочірній Банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є АТ «Сбербанк», на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення магазину, який розташований по АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 в розмірі 13 671 803 грн. 03 коп.

Між тим, позивач вважає вищезазначений виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню оскільки:

в порушення положень ст.35 Закону України «Про іпотеку» позивач не отримувала повідомлення про дострокове повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки;

розмір пені у виконавчому написі розраховано із порушенням вимог ч.6 ст.232 Господарського кодексу України та поза межами строку позовної давності, а отже розмір заборгованості у виконавчому написі не є безспірним;

станом на час звернення до суду із даною позовною заявою строк звернення до виконання виконавчого напису сплив.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 04 жовтня 2012 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В., зареєстрований в реєстрі за №719, яким звернуто стягнення на нежитлові приміщення мазанину, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості в розмірі 13 671 803 грн. 03 коп., а також зняти арешт, накладений на вказане нерухоме майно в ході виконавчого провадження №57981652.

Одночасно із позовною заявою, ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій, посилаючись на загрозу втрати нею належного їй нерухомого майна, а також ускладнення його повернення у разі задоволення позову, просила вжити заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі вищезазначеного виконавчого напису нотаріуса.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 липня 2019 року, з врахуванням ухвали того ж суду від 23 липня 2019 року про виправлення описки, вказану заяву задоволено частково.

Зупинено стягнення за виконавчим написом від 04 жовтня 2012 року, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В., зареєстрованого в реєстрі за №719, яким звернуто стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній Банк Сбербанку Росії» в розмірі 13 671 803 грн. 03 коп. шляхом звернення стягнення на наступне майно: нежитлові приміщення магазину, які складаються з літ. «А» нежитлові приміщення 1-го поверху та сходові клітини площею 171.8 кв.м; нежитлові приміщення підповерху площею 153.2 кв.м, нежитлові приміщення 2-го поверху і сходова клітина площею 448.4 кв.м в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 773.4 кв.м - до набрання судовим рішенням по справі законної сили.

В порядку зустрічного забезпечення зобов`язано ОСОБА_1 протягом десяти днів з дня постановлення цієї ухвали внести на депозитний рахунок Центрального районного суду міста Миколаєва 75 000 грн.

Наступною ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 липня 2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвала про забезпечення позову мотивована тим, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, направлених забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача.

В апеляційній скарзі АТ «Сбербанк» посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просило ухвалу районного суду скасувати, та направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю. Крім того, відповідач вказував на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження необхідності вжиття заходів забезпечення позову, а доданий ним витяг з реєстру речових прав взагалі стосується іншого майна.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст.18,153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим у цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Позов забезпечується, зокрема, шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку (п.6 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Про забезпечення позову суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено в установленому порядку.

Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Також, відповідно до роз`яснень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано до суду позов про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса, який відповідно до п.3 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню, тобто виконавчий документ оскаржується боржником в судовому порядку.

02 липня 2019 року було відкрито провадження у справі за позовною заявою.

Зі змісту позовної заяви убачається, що матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити судове рішення, зводиться до визнання виконавчого напису, вчиненого 04 жовтня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою З.В., зареєстрованим в реєстрі за №719, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення магазину, який розташований по АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 в розмірі 13 671 803 грн. 03 коп., таким, що не підлягає виконанню.

В своїй заяві про забезпечення позову позивач посилається на те, що за оскаржуваним виконавчим написом нотаріуса відкрито виконавче провадження, а тому існує загроза втрати нею нерухомого майна, а також ускладнення його повернення, у разі задоволення позову.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами існує спір щодо законності видачі приватним нотаріусом виконавчого напису, за яким звернуто стягнення на нерухоме майно належне ОСОБА_1 (протилежного не встановлено), та існує реальна загроза втрати цього майна, належного позивачу, в ході виконавчого провадження, відкритого за вказаним виконавчим написом.

З метою недопущення цього, на думку колегії суддів, районний суд не тільки міг, але й зобов`язаний був вирішити питання про забезпечення позову у визначеному позивачем обсязі, а саме: зупинити стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса, оскільки в разі незастосування заходів забезпечення позову можуть бути порушені права позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд не зазначив жодних доказів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки судове рішення ухвалено з урахуванням встановлених фактичних обставин, з дотриманням вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, є видом забезпечення позову, який є співмірним із заявленими позовними вимогами.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ЦПК України, є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Судове рішення суду першої інстанцій є достатньо мотивованими та такими, що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сбербанк» - залишити без задоволення.

Ухвалу судді Центрального районного суду міста Миколаєва про забезпечення позову від 02 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 28 серпня 2019 року