ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3279/19

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1022/19

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Вінгаль В.М., Кузюри Л.В.

із секретарем судового засідання - Шапко В.М.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідачі - Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради, Державна казначейська служба України

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради, Державної казначейської служби України про визнання факту завдання матеріальних втрат та стягнення 3% річних та інфляційних збитків,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення - 06 червня 2019 року

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, після уточнення якого просив:

- визнати таким, що призначення та виплата Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2011 році у розмірі менш ніж передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та наступна виплата зазначеної допомоги без урахування компенсації у розмірі трьох відсотків річних на строк невиконання судового рішення, передбаченої ч. 4 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» завдало йому майнових втрат (збитків);

- стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в розмірі 8076 грн. 31 коп., з яких 1053,05 грн. - 3% річних; 7023,40 грн. - інфляційні втрати шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку України.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.08.2011 року зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради здійснити перерахунок та виплату йому як інваліду ІІ групи разової грошової допомоги до 5 травня за 2011 рік відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком, передбачених ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яке звернуто до негайного виконання.

Позивач наголошує, що у зв`язку із невиконанням рішень суду у строки, передбачені статтями 46,124 Конституції України, Законами України «Про виконавче провадження», «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і статті 625 Цивільного Кодексу України», він був позбавлений можливості отримати належну йому суму боргу, а відтак вважає, що має право на отримання компенсації і інфляційних втрат за порушення встановленого законом строку перерахування коштів.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2019 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 8063 грн. 75 коп., яка складається з 3 % річних - 1053 грн 05 коп., інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди у розмірі 7010 грн. 70 коп. шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради згідно до ст.ст. 16, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не є державним органом, а тому на нього положення ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1167, 1173 ЦК України щодо відшкодування шкоди не поширюються і стягнення матеріальної шкоди з Державного бюджету України призведе до порушення принципу цільового використання бюджетних коштів.

Апелянт наголошує, що судом першої інстанції не враховано, що судові рішення, на які посилається позивач, виконані Державною казначейською службою України в повному обсязі, а законодавство не встановлює строків виплати компенсації у зв`язку з порушенням термінів перерахування коштів за рішенням суду.

Апелянт не погоджується з посиланням суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30.03.2016 року у справі № 6-2168цс15 та положення ст. 625 ЦК України, оскільки судом не враховані інші обов`язкові висновки Великої Палати Верховного Суду України від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, якими підтверджено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, апелянт наголошує на тому, що саме боржник, тобто суб`єкт, що прострочив виконання грошового зобов`язання, повинен нести відповідальність за таке прострочення, а боржником у даній конкретній справі судом визначено Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув індекс інфляції та три відсотки річних на підставі ст. 625 ЦК України з Держави Україна та не зроблено жодного посилання на норму права, яка покладала б на Державу Україна відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Окрім того, апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково обчислений період нарахування інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди, оскільки початком розрахунку суми інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди є дата отримання виконавчих документів Казначейством, що вказує на фізичну неможливість будь-якого прострочення виконання рішення у цей період.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2019 року - без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 48 Конституції України передбачено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з висновків Великої палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10 квітня 2018 року по справі № 910/10156/17, де убачається, що за змістом положень ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належних до сплати кредиторові. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 3% річних, інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що не підлягає задоволенню вимога ОСОБА_1 про визнання таким, що призначення та виплата Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2011 році у розмірі менш ніж передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та наступна виплата без врахування суми трьох відсотків річних від простроченої суми боргу завдало позивачу майнових втрат (збитків), оскільки стягнення суми 3% річних та інфляційних збитків відновлює порушені права позивача.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання таким, що призначення та виплата Управлінням праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2011 році у розмірі менш ніж передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та наступна виплата без врахування суми трьох відсотків річних від простроченої суми боргу завдало позивачу майнових втрат (збитків) сторонами не оскаржується, а тому не є предметом перегляду апеляційним судом.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено наступне.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.08.2011 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради здійснити перерахунок та виплату йому як інваліду ІІ групи разової грошової допомоги до 5 травня за 2011 рік відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком, передбачених ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зазначена постанова звернута до негайного виконання.

10.08.2011 року Деснянським районним судом м. Чернігова виданий виконавчий лист № 2-а-2506/15544/11 на виконання постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.08.2011 року.

05.01.2012 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Ващенко А.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 30690204 на виконання виконавчого листа № 2-а-2506/15544/11.

Відповідно до акту приймання-передавання 09 липня 2015 року Управлінням Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області виконавчий лист передано до Головного управління Державної казначейської служби України в Чернігівської області.

Зазначені обставини в апеляційному суді сторони не спростовували і не заперечували.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що 12 грудня 2017 року Державною казначейською службою України перераховано кошти в сукмі 5532,0 грн. на особовий рахунок ОСОБА_1 (а.с. 23).

Також апеляційним судом встановлено, що строк несвоєчасного виконання судового рішення за період 11.08.2011 року до 12.12.2017 року становить 2316 днів.

Зазначені обставини в апеляційному суді не спростовані та не заперечувалися учасниками судового розгляду справи.

Як убачається з матеріалів справи, 14 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Державної казначейської служби України із заявою провести нарахування і виплатити компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми одноразової грошової допомоги до 5 травня з урахуванням індексу інфляції (а.с. 24).

Листом від 10.04.2018 року №5-13/2330-5912 Державна казначейська служба України надала відповідь ОСОБА_1 і вказала, що компенсація виплачується за черговістю надходження заяв стягувачів та після погашення заборгованості за рішеннями суду, а нарахування та виплата компенсації з урахуванням індексу інфляції не передбачено (а.с. 25).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 наданий розрахунок компенсації 3 % річних відповідно до статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» з 11.08.2011 року по 12.12.2017 року: 5532 грн. х 3% : 100% : 365 (днів) х 2316 (днів) = 1053 грн. 05 коп., а також розрахунок інфляційних втрат за період з 11.08.2011 року по 12.12.2017 року: 5532 грн. х 2.2673( індекс інфляції 226.73:100)-5532 грн. = 7010 грн. 70 коп.

Наданий позивачем ОСОБА_1 розрахунок трьох відсотків річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання рішень суду відповідачем належними і допустимими документальними доказами не спростовані ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом також встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 липня 2014 року змінено спосіб та порядок виконання постанови Деснянського районного суду м. Чернігова, на підставі якої видано виконавчий лист від 10.08.2011 року № 2-а/2506/15544/11 щодо зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради здійснити перерахунок ОСОБА_1 як інваліду війни ІІ групи разової грошової допомоги до 5 травня за 2011 року відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із розрахунку 8 мінімальних пенсій за віком, передбаченої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснити відповідні виплати за відрахуванням вже сплачених сум. Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену суму разової грошової допомоги до 5 травня за 2011 рік в розмірі 5532 грн.

Відтак, досліджені сукупність обставин та наявних у справи доказів приводять апеляційний суд до переконання, що порушене відповідачем право ОСОБА_1 на отримання компенсації за несвоєчасне виконання судового рішення, яке набрало законної сили, підлягає судовому захисту.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд приймає до уваги наступне.

Рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine) містить висновок про те, що невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524,533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 у справі №686/21962/15-ц.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що неможливе застосування до спірних правовідносин ст.625 ЦК України.

Апеляційний суд також враховує, що 12 жовтня 2017 року Великою палатою ЄСПЛ було ухвалено рішення у справі «Бурмич та інші проти України». Заяви, подані в цій справі, стосуються тривалого невиконання остаточних судових рішень національних судів України. Заявники скаржились на порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо невиконання або несвоєчасного виконання рішень національних судів, винесених на їхню користь, та на відсутність ефективного засобу юридичною захисту в національному законодавстві, що порушує статтю 13 Конвенції.

Розглядаючи вказану справу, ЄСПЛ відзначив, що порушені заявниками питання Суд вже вирішував у пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04), проте Україною не було забезпечено ефективного виконання цього рішення, що обумовило лише зростання кількості аналогічних заяв. З огляду на таку ситуацію у справах типу Іванов, Суд дійшов висновку про необхідність зміни підходу до розгляду подальших справ, що виникають з тієї самої системної проблеми, та зауважив, що не позасудове врегулювання спорів за участю Суду, а лише усунення першопричини проблеми в процесі виконання рішення у справі Іванов може забезпечити належне вирішення ситуації, що склалася (пункт 172 Рішення).

ЄСПЛ підкреслив, що призначення процедури пілотного рішення полягає у сприянні якнайшвидшому та ефективному усуненню недоліків, що впливають на захист конвенційних прав у національній правовій системі. Враховуючи у процесі виконання пілотного рішення інтереси всіх існуючих або потенційних потерпілих від системної проблеми, процедура має на меті надання належного захисту всім фактичним та потенційним потерпілим від цієї проблеми, а також конкретному заявнику (заявникам) у пілотному рішенні (пункт 159 Рішення).

За суттю пілотного рішення держава-відповідач зобов`язана усунути першопричину порушення на майбутнє та забезпечити засіб відшкодування шкоди, вже завданої не тільки окремому заявнику (заявникам) у «пілотній» справі, але й усім іншим потерпілим від аналогічного порушення (пункт 161 Рішення).

У цьому ж рішенні у пункті 181 ЄСПЛ зазначив, що в рамках процедури пілотного рішення одним із найважливіших завдань є спонукання держави-відповідача до запровадження засобу юридичного захисту для всіх потерпілих від системного порушення, а відповідальність за надання відшкодування обов`язково покладатиметься на національні органи влади.

Отже, мета процедури пілотного рішення полягає у забезпеченні всім потерпілим, які до цього часу звернулися зі скаргами до ЄСПЛ від констатованого системного порушення, рівних умов у питанні щодо отримання відшкодування за допомогою процесу виконання. (пункт 214 Рішення).

У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» Суд визначив системні проблеми (тривале невиконання остаточних рішень національних судів та відсутність на національному рівні ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим), указав на наявність порушення Конвенції в силу цих проблем та надав вказівки щодо заходів загального характеру, які слід вжити відповідно до статті 46 Конвенції з метою належного виконання пілотного рішення. У зв`язку з цим ЄСПЛ дійшов висновку, що він фактично виконав свою функцію за статтею 19 Конвенції. Відповідно до принципу субсидіарності, який лежить в основі всієї Конвенції, питання, що розглянуте в пілотному рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у тому числі забезпечення відшкодування потерпілим від системного порушення Конвенції, констатованого в цій справі, є питанням виконання відповідно до статті 46 Конвенції (пункт 197 Рішення).

ЄСПЛ зазначив, що продовження розгляду справ типу Іванов є не найкращим засобом досягнення мети Конвенції. Тому, з урахуванням положень пункту 1 статті 37 Конвенції дійшов висновку, що продовження розгляду справи буде не виправданим (пункт 202 Рішення). Суд наголосив на тому, що питання, порушені в заявах, повинні бути вирішені в контексті загальних заходів, що вимагаються від держави для виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у тому числі й надання належного та достатнього відшкодування за порушення Конвенції, встановлені у цій справі. Нагляд за виконанням цих заходів покладено на Комітет Міністрів Ради Європи (пункт 204 Рішення).

Рішенням від 12 жовтня 2017 року, ухваленим у справі «Бурмич та інші проти України», ЄСПЛ приєднав до п`яти заяв зазначеної справи 12 148 заяв, визначених у додатках І та ІІ до цього рішення, постановив, що вказані заяви повинні розглядатися відповідно до зобов`язань, які випливають з пілотного рішення у справі «Юрій Миколайовича Іванов проти України», вилучив ці заяви з реєстру та передав їх Комітету Міністрів Ради Європи з метою їх розгляду в рамках вжиття заходів загального характеру для виконання вищезазначеного пілотного рішення, у тому числі щодо надання відшкодування за невиконання або тривале виконання рішень національних судів та сплати боргу за рішенням національного суду (а.с.45).

Відповідно до статті 46 Конвенції та статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, у якій вона є стороною.

Згідно з частиною першою статті 1 зазначеного Закону виконанням рішення є: а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді. Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема: а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування; б) внесення змін до адміністративної практики; в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів; г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи; д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень (стаття 13 Закон № 3477-IV).

Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні. Відновлення попереднього юридичного стану Стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом (стаття 10 Закон № 3477-IV).

Окрім того, апеляційний суд враховує, що у справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини вказав, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи спір в цій частині, правильно визначив характер спірних правовідносин і норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішенням суду на користь позивача підлягає стягненню компенсація на підставі ст.625 ЦК України.

Відсутність коштів у жодному разі, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, не є підставою і не виправдовує невиконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом про захист свого цивільного права на отримання грошових коштів, зокрема, стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання відповідачем зобов`язання щодо виплати вказаних коштів позивачу, а тому між сторонами склались цивільно-правові, а не адміністративні правовідносини. Дані невиплачені відповідачем кошти, з огляду на положення статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду, підпадають під поняття «майно», яке належить позивачеві після ухвалення судових рішень.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: