КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №362/527/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7865/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Коліснику В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2017 року (суддя Ковбель М.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Дзвінківської сільської ради Васильківського району Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування,

встановив:

у лютому 2017р. позивач звернулася до суду з позовом, який уточнила під час розгляду справи, та просила встановити факт родинних відносин між нею та ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, що вона є двоюрідною сестрою ОСОБА_3 ; визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,107 га для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд (державний акт на право власності на землю серії ІІІ-КВ № 7 , виданий 30 грудня 1998р. Дзвінківською сільською радою на ім`я ОСОБА_3 ), розташовану у АДРЕСА_1 , земельну частку (пай), розміром 3,30 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) ВАТ Племзавод «Дзвінкове» с. Плесецьке Васильківського району Київської області, видану ОСОБА_4 на підставі рішення Васильківської районної державної адміністрації від 29 грудня 2000р. № 761 (сертифікат серії НОМЕР_2 , зареєстровано 24 квітня 2001р. у книзі реєстрацій сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 62), в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,43 га для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд, розташовану у АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_5 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що народилася в с. Плесецьке Васильківського району Київської області в сім`ї ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Після реєстрації шлюбу 16 липня 1983 року змінила своє дівоче прізвище ОСОБА_7 на ОСОБА_7 .

Позивач стверджувала, що її мати, ОСОБА_10 ( ОСОБА_10 згідно свідоцтва про народження), народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в сім`ї ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , в якій окрім неї ще була донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

19 грудня 1956р. ОСОБА_10 зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_10 померла.

Позивач зазначала, що 24 серпня 1964р. ОСОБА_4 зареєструвала шлюб та змінила прізвище на ОСОБА_4. В неї народилося двоє дітей: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4, та ОСОБА_3 , 1955 року народження.

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 . під час пожежі помер ОСОБА_3 , після смерті яких відкрилася спадщина.

Позивач стверджувала, що 12 вересня 2016р. ОСОБА_16 , яка є єдиним спадкоємцем померлих, відмовилася від своєї частки у спадщині на її користь, проте реалізувати своє право на спадщину вона не може через відсутність правовстановлюючих документів, що підтверджують родинний зв`язок із спадкодавцями.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2017 року, в якому виправлено описки ухвалами Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2017 року та від 4 липня 2018 року, позов задоволено. Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, що вона є двоюрідною сестрою ОСОБА_3 ; визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,107 га для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд (державний акт на право власності на землю серії ІІІ-КВ № 7 , виданий 30 грудня 1998р. Дзвінківською сільською радою на ім`я ОСОБА_3 ), розташовану у АДРЕСА_1 , земельну частку (пай), розміром 3,30 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) ВАТ Племзавод «Дзвінкове» с. Плесецьке Васильківського району Київської області, видану ОСОБА_4 на підставі рішення Васильківської районної державної адміністрації від 29 грудня 2000р. № 761 (сертифікат серії НОМЕР_2 , зареєстровано 24 квітня 2001р. у книзі реєстрацій сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 662), в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,43 га для будівництва та обслуговування житлових будівель та господарських споруд, розташовану у АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_5 .

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, просить скасувати заочне рішення суду.

ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та не врахування тієї обставини, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, зокрема, вона, як дочка ОСОБА_3 , а позивачем не надано належних доказів у підтвердження позовних вимог.

Також ОСОБА_1 зазначає, що судом не витребувано спадкові справи та не перевірено прийняття спадщини іншими спадкоємцями після ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та її батька - ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 зазначає, що судом грубо порушені її права, оскільки вона є єдиною спадкоємицею майна ОСОБА_3 , у визначеному законом порядку прийняла спадщину, однак суд не притягнув її до участі у справі.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Позивач та відповідач, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.177, 198, 199, 201), тричі у судове засідання не з`явилися, позивач, отримавши копію апеляційної скарги (с.с.172) та судове повідомлення про перше судове засідання, відзив на апеляційну скаргу не подала, а у подальшому перестала

отримувати судові повідомлення (с.с.202, 206, 209), що свідчить про її обізнаність про апеляційний розгляд.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, у тому числі доступність до апеляційного оскарження судового рішення. Право на апеляційне оскарження судових рішень закріплено й в статті 129 Конституції України.

В той же час, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Колегія суддів розцінює процесуальну поведінку позивача, як недобросовісну, тому визнає, що ОСОБА_2 належним чином повідомлена про апеляційний розгляд, а відтак наявні правові підстави для розгляду апеляційної скарги у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника - адвоката Коннової Н.І., які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_3 .

Постановою приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу у Київської області Соломатіною О.П. від 8 лютого 2017 року відмовлено ОСОБА_2 у відкритті спадкової справи після смерті ОСОБА_3 у зв`язку із ненаданням нею документів, які підтверджують смерть спадкодавця (с.с.28).

З матеріалів справи вбачається, що АДРЕСА_5 державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори відкрита спадкова справа стосовно майна ОСОБА_3 (с.с.40).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надані належні та достатні докази у підтвердження своїх позовних вимог і вона є єдиним та належним спадкоємцем ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за законом.

Проте, вказані висновки суду не ґрунтуються на обставинах справи, наданих суду доказах та нормах матеріального права.

Крім того, судом грубо порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, редакція якої діяла на час ухвалення судового рішення, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими

доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаній нормі просувального права оскаржуване рішення суду не відповідає, так як не містить жодного обґрунтування висновків суду та оцінку наявних доказів.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, редакція якої діяла на час розгляду справи судом, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів»).

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України, редакція якої діяла на час розгляду справи, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Отже, право ОСОБА_2 на спадкування після ОСОБА_3 виникає тільки у разі неприйняття його спадщини спадкоємцями першої-четвертої черги або у разі усунення їх від спадкування.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в

нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У пункті 24 вказаної постанови зазначено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК.

Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Суд першої інстанції вказані роз`яснення не врахував та не звернув увагу на ту обставину, що приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіною О.П. 8 лютого 2017 року було відмовлено ОСОБА_2 у відкритті спадкової справи у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують смерть спадкодавця, а не у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, редакція якої діяла на час ухвалення рішення, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачем не зазначено, а судом не встановлено, які саме права ОСОБА_2 та яким були порушені, і чи мала вона правові підстави для пред`явлення даного позову.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Частиною 1 статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів прийняття ОСОБА_2 у визначений законом строк та спосіб спадщини ОСОБА_3 , не містить такої інформації і рішення суду.

Отримавши від приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіної О.П. Інформаційні довідки зі Спадкового реєстру, згідно яких вбачається відкриття спадкових справ щодо майна ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ) та ОСОБА_4 (АДРЕСА_4 ) у Васильківській районній державній нотаріальній конторі, і ОСОБА_3 (АДРЕСА_5 ) у Восьмій київській державній нотаріальній конторі (с.с.38-41), суд першої інстанції проігнорувавши викладену у них інформацію, безпідставно зазначив, що вказані Інформаційні довідки свідчать про відсутність спадкових справ щодо майна зазначених спадкодавців.

З наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 , у

визначений законом строк та спосіб звернулася до Восьмої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і саме за її заявою АДРЕСА_5 була заведена спадкова справа щодо майна ОСОБА_3

Отже, ОСОБА_1 є спадкоємицею за законом першої черги і має право на спадкування майна ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 , а тому саме ОСОБА_1 є належним відповідачем за даним позовом ОСОБА_2 .

Не витребувавши спадкові справи щодо майна ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції не перевірив коло спадкоємців зазначених спадкодавців, прийняття ними спадщини та отримання свідоцтв про право на спадщину, не залучив вказаних осіб до розгляду даної справи і фактично позбавив ОСОБА_1 спадщини ОСОБА_3 , розглянувши позов ОСОБА_2 у відсутність ОСОБА_1 та визнавши за позивачем право власності на спадкове майно ОСОБА_3 .

При цьому, не залучення ОСОБА_1 до участі у справі, позбавило її можливості захищати власні права та інтереси, надавати суду пояснення і докази, спростовувати надані позивачем докази, та здійснювати інші процесуальні права, надані стороні у справі.

Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

За таких обставин, позбавлення особи права власності повинно у повній мірі відповідати та ґрунтуватися на нормах матеріального і процесуального права, що не було дотримано судом першої інстанції, а тому є підставою для скасування судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, неправильно застосовані норми матеріального права, допущені порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні

позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а у позові відмовляється, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений останньою за подання апеляційної скарги судовий збір.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до Дзвінківської сільської ради Васильківського району Київської області про встановлення факту, що має юридичне значення, та визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1920грн.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк