ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 758/1660/16-ц

провадження № 61-7767св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Карпенко С. О. (судді-доповідача),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - Товариство з обмеженою відповідністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником Бабенком Сергієм Сергійовичем, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за первісним і зустрічним позовами

У лютому 2016 року Товариство з обмеженою відповідністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначило, що 10 липня 2006 року між ОСОБА_1 і Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), укладено кредитний договір № CNL-007/565/2006, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 98 000 доларів США зі сплатою 14% річних за користування кредитом на строк до 11 липня 2016 року.

У забезпечення цього договору 10 липня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» і ОСОБА_1 таОСОБА_4 укладено договір іпотеки (майнової поруки) № PCL-007/565/2006/l, згідно з яким в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

27 квітня 2012 року ПАТ «ОТП Банк» уклало із ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю і договір відступлення права вимоги, відповідно до яких банк відступив товариству права вимоги за кредитним договором № CNL-007/565/2006 і укладеним у його забезпечення договором іпотеки (майнової поруки) № PCL-007/565/2006/l.

ОСОБА_1 неналежно виконував зобов`язання за кредитним договором, тому рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2015 року у справі № 758/9033/14-ц стягнено з нього на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 68 136,64 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США станом на дату проведення розрахунку складало 806 813,38 гривень, і 500 000 гривень пені.

Вказане рішення позичальник не виконав; станом на 15 січня 2016 року його заборгованість становить 7 588 452,27 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 62 827,70 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США станом на дату проведення розрахунку складає 1 504 771,98 гривень, проценти за користування кредитом у розмірі 5 308,94 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США станом на дату проведення розрахунку складає 127 153,22 гривень, пеня за період з 15 січня 2015 року по 15 січня 2016 року у розмірі 5 956 527,07 гривень.

За таких обставин ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило у рахунок погашення заборгованості у сумі 7 588 452,27 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеному на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності у ході виконавчого провадження за процедурою, визначеною Законом України «Про виконавче провадження».

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6 , про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю у частині відступлення права вимоги за укладеним із ним кредитним договором недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що вказаний договір укладений із порушенням розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», оскільки фактор ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є небанківською фінансовою установою і не може набути право вимоги до боржника - фізичної особи.

Також посилався на те, що Конвенція УНІДРУА про міжнародний факторинг, до якої Україна приєдналася 11 січня 2006 року, не передбачає можливості відступлення фактору прав грошової вимоги за договорами купівлі-продажу товарів, укладеними боржниками для особистого, сімейного чи домашнього використання.

Оскільки кредитний договір він уклав з метою задоволення власних споживчих потреб, ОСОБА_1 вважає, що право вимоги за цим договором не може бути відступлене за договором факторингу, тому просив договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 квітня 2012 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна», визнати недійсним в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № CNL-007/565/2006 від 10 липня 2006 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року, ухваленим у складі судді Богінкевич С. М., ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у задоволенні позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 квітня 2012 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна», у частині передачі прав вимоги за кредитним договором № CNL-007/565/2006 від 10 липня 2006 року.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанцій дійшов висновку про його обґрунтованість, проте врахував пропуск ТОВ «ОТП Факторинг Україна»встановленого цивільним законодавством трирічного строку звернення до суду за захистом порушеного права, перебіг якого розпочався після пред`явлення у 2012 році вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості, про що заявив ОСОБА_1 .

Задовольняючи зустрічний позов, суд виходив з того, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 квітня 2012 року у частині передачі прав вимоги за кредитним договором № CNL-007/565/2006 від 10 липня 2006 року укладений з порушенням вимог розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг».

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2017 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення.

Позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. Звернено стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № PCL-007/565/2006/1 від 10 липня 2006 року - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , шляхом проведення прилюдних електронних торгів за стартовою ціною реалізації предмета іпотеки у розмірі 1 985 000 гривень у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CNL-007/565/2006 2006 від 10 липня 2006 року, яка станом на 16 січня 2016 року складає 3 131 925,10 гривень.

На підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відстрочено виконання рішення до закінчення дії мораторію.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи первісний позов, апеляційний суд дійшов висновку про доведеність факту порушення ОСОБА_1 зобов'язань з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення у нього заборгованості у зазначеному ТОВ «ОТП Факторинг Україна» розмірі, а також про наявність визначених законодавством правових підстав для звернення стягнення на передану позичальником і ОСОБА_4 в іпотеку квартиру у рахунок погашення цієї заборгованості. Оскільки розмір нарахованої позивачем пені значно перевищує суму заборгованості за тілом кредита, суд у порядку статті 531 ЦК України зменшив її до 1 500 000 гривень.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що правових підстав для визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 квітня 2012 року недійсним немає, так як законодавством не встановлено обмежень щодо складу осіб, право вимоги до яких може відступатися за договором факторингу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2017 року скасувати і залишити в силі рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що не погоджується із розміром заборгованості, у рахунок погашення якої звернено стягнення на предмет іпотеки, так як після ухвалення у 2015 році рішення про дострокове стягнення із нього боргу правовідносини за кредитним договором припинилися, що свідчить про відсутність правових підстав для подальшого нарахування процентів і штрафних санкцій.

Вказав, що поданий ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звіт про оцінку вартості предмета іпотеки виготовлений із порушенням вимог законодавства, на замовлення неповноважної особи і не відображає реальну вартість спірної квартири.

Заявник зазначає, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована і проживає неповнолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1, що унеможливлює звернення стягнення на це майно.

Також вказав про сплив позовної давності щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки, пред`явивши у 2012 році вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості і змінивши таким чином кінцевий строк виконання кредитного зобов`язання, з цим позовом банк звернувся у 2016 році.

Вважає, що подання банком позову про стягнення заборгованості у 2015 році не перервало перебіг позовної давності, оскільки такий позов мав інший предмет і матеріально-правову підставу.

На думку заявника, суд апеляційної інстанцій дійшов помилкового висновку про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 квітня 2012 року укладений з дотриманням вимог законодавства, так як його зміст суперечить розпорядженнюДержавної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» і Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, до якої Україна приєдналася 11 січня 2006 року.

Позиція інших учасників справи

У травні 2018 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалося а безпідставність її доводів. Зазначило, що перебіг позовної давності перервався поданням позову про стягнення кредитної заборгованості. На думку позивача, наявність судового рішення про стягнення боргу не припинило правовідносини сторін кредитного договору, тому позивач повинен сплатити штрафні санкції за весь період прострочення повернення кредита.

Провадження у суді касаційної інстанції

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 1 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2017 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку.

Ухвалою цього суду від 17 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 липня 2006 року між ОСОБА_1 і АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», укладено кредитний договір № CNL-007/565/2006, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 98 000 доларів США зі сплатою 14% річних за користування кредитом на строк до 11 липня 2016 року.

Того ж дня у забезпечення виконання кредитного договору між АКБ «Райффайзенбанк Україна» і ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки (майнової поруки) № PCL-007/565/2006/l, згідно з яким в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 .

27 квітня 2012 року ПАТ «ОТП Банк» уклало із ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договір купівлі-продажу кредитного портфелю і договір відступлення права вимоги, відповідно до яких банк відступив товариству права вимоги за кредитним договором № CNL-007/565/2006 і договором іпотеки (майнової поруки) № PCL-007/565/2006/l.

Згідно з договором відступлення права вимоги банк передав та відступив фактору сукупність прав за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно.

У зв`язку з невиконанням позичальником кредитного договору рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2015 року у справі № 758/9033/14-ц стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» кредитну заборгованість у розмірі 68 136,64 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США на день здійснення розрахунку складало 806 813,38 гривень, та 500 000 гривень пені. Станом на час розгляду цієї справи судами першої і апеляційної інстанцій зазначене рішення не виконане і стягнена ним заборгованість не погашена.

З поданого позивачем розрахунку суди встановили, що станом на 15 січня 2016 року ОСОБА_1 нарахована заборгованість у розмірі 7 588 452,27 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 62 827,70 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США станом на дату проведення розрахунку складає 1 504 771,98 гривень, проценти за користування кредитом у розмірі 5 308,94 доларів США, що за офіційно встановленим Національним банком України курсом гривні до долара США станом на дату проведення розрахунку складає 127 153,22 гривень, пеня за період з 15 січня 2015 року по 15 січня 2016 року у розмірі 5 956 527,07 гривень.

Відповідно до звіту № 764-11-16 про оцінку майна від 28 листопада 2016 року вартість переданої в іпотеку квартири АДРЕСА_1 складає 1 985 000 гривень.

Суд першої інстанції також встановив, що у зв`язку з невиконанням позичальником ОСОБА_1 кредитного договору у 2012 році йому направлено вимогу про дострокове повернення тіла кредиту, сплату процентів і штрафних санкцій, яка підлягала виконанню протягом тридцяти днів з моменту її отримання.

З цим позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося у лютому 2016 року; під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_1 заявив про застосування позовної давності.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Щодо первісного позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», дійшов висновку про його обґрунтованість, проте врахував, що позивач у 2012 році змінив строк виконання основного зобов`язання, а цей позов пред`явив у 2016 році, що свідчить про сплив позовної давності, про застосування наслідків якого заявив відповідач ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення первісного позову, виходив з того, що перебіг позовної давності перервався поданням у 2015 році позову про стягнення кредитної заборгованості, тому немає правових підстав для відмови у задоволенні первісного позову відповідно до статті 267 ЦК України.

Проте такі висновки судів першої і апеляційної інстанцій є помилковими.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).

Пред`явленням вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто встановлює новий строк виконання основного зобов`язання у повному обсязі та, відповідно, набуває права на звернення до боржника і майнових поручителів із позовом про погашення усієї заборгованості у цілому.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У разі реалізації кредитором передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України права вимагати дострокового виконання кредитного зобов`язання, саме з цього часу у нього виникає право на позов щодо погашення заборгованості у цілому, у тому числі до майнового поручителя за рахунок предмета іпотеки, і від цього дня розпочинає перебіг позовна давність щодо відповідних вимог.

Суди першої і апеляційної інстанцій, вирішуючи справу, виходили з того, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у травні 2012 року змінило кінцевий строк повернення кредиту за кредитним договором № CNL-007/565/2006 шляхом пред`явлення ОСОБА_1 вимоги про його дострокове повернення у цілому протягом тридцяти днів з дня отримання цієї вимоги.

Проте такого висновку суди попередніх інстанцій дійшли внаслідок порушень процесуального права, оскільки усупереч статті 61 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, не врахували, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2015 року у справі № 758/9033/14-ц суд встановив, що 2 липня 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило ОСОБА_1 досудову вимогу № 200133335 від 12 червня 2014 року щодо дострокового виконання боргових зобов`язань за кредитним договором № CNL-007/565/2006 від 10 липня 2006 року.

Вказана обставина встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі, участь у якій брали ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ОСОБА_1 , тому не доказується при розгляді цієї справи.

Таким чином, оскільки досудову вимогу про дострокове погашення заборгованості кредитор пред`явив позичальнику у 2014 році, а не у 2012 році, як помилково вважали суди попередніх інстанцій, встановлену цивільним законодавством трирічну позовну давність ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не пропустило, тому висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності і висновок апеляційного суду про її переривання є безпідставними, а рішення судів у частині вирішення первісного позову - такими, що ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням вимог процесуального права, тому підлягають у цій частині скасуванню.

Стаття 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, яке залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до статті 3 цього Закону іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання (стаття 7 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно зі статтею статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах).

При визначенні судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 неналежно виконував свої зобов`язання за кредитним договором № CNL-007/565/2006 від 10 липня 2006 року і має непогашену заборгованість за тілом кредита та процентами у загальному розмірі 68 136,64 доларів США і за пенею у розмірі 500 000 гривень, стягнену рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2015 року.

За таких обставин наявні визначені статями 3, 7, 33, 39, 41 Закону України «Про іпотеку» правові підстави для звернення стягнення на передану у забезпечення виконання цього договору в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 з метою погашення заборгованості за основним зобов`язанням.

Визначаючи розмір кредитної заборгованості, яка підлягає погашенню за рахунок предмета іпотеки, касаційний суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, згідно з якими наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо стягнення усієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, свідчить про односторонню зміну кредитором кінцевого строку виконання основного зобов`язання і припинення права на нарахування процентів за користування кредитом та штрафних санкцій, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, після ухвалення рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2015 року право ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на нарахування процентів і пені припинилося, тому за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, підлягає погашенню уже стягнена судовим рішенням заборгованість за тілом кредита та процентами у загальному розмірі 68 136,64 доларів США і пеня у розмірі 500 000 гривень, а не вказана у позовній заяві сума у розмірі 7 588 452,27 гривень.

Доводи заявника про неможливість звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру з тих підстав, що в ній зареєстрована і проживає неповнолітня ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1, касаційний суд відхиляє.

У підпунктах «g», «h» пункту 5.1 договору іпотеки (майнової поруки) № PCL-007/565/2006/l від 10 липня 2006 року сторони засвідчили, що у переданій в іпотеку квартирі не проживають, не зареєстровані і не мають права користування малолітні чи неповнолітні діти; обтяження не буде порушувати права та законні інтереси будь-яких осіб, у тому числі малолітніх чи неповнолітніх дітей.

Згідно з підпунктом «h» пункту 5.2 договору іпотеки іпотекодавці зобов`язались не реєструвати право проживання будь-яких третіх осіб у переданій в іпотеку квартирі без письмової згоди іпотекодержателя.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1, у спірній квартирі зареєстрована з 2008 року, тобто після укладення договору іпотеки; доказів отримання дозволу іпотекодержателя на реєстрацію неповнолітньої дитини у квартирі заявник не надав.

За таких обставин реєстрація ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1, у квартирі АДРЕСА_1 не перешкоджає вирішенню питання про звернення стягнення на це майно у рахунок погашення кредитної заборгованості.

Визначаючи спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, касаційний суд діє у межах позовних вимог і відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час розгляду справи касаційним судом, звертає стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу на прилюдних торгах за ціною предмета іпотеки, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року і рішення Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2017 року в частині вирішення позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» із ухваленням у цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CNL-007/565/2006 від 10 липня 2006 року у розмірі 68 136,64 доларів США (тіло кредита - 62 827,70 доларів США і 5 308,94 доларів США - проценти за користування кредитом) і 500 000 гривень пені звертає стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 79,90 кв.м, яка належить ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на праві власності, шляхом продажу на прилюдних торгах за ціною, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Оскільки зазначена квартира виступає як забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за споживчим кредитом, наданим йому у іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання іпотекодавців і має загальну площу, яка не перевищує 140 кв.м, касаційний суд відстрочує виконання цього рішення на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю

Договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 квітня 2012 року, укладений між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна», за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки передбачає відступлення права грошової вимоги портфелю кредитних договорів.

Частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частина третя статті 1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Положення ЦК не обмежують передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за договором.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього Закону).

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Пунктом 7 частини першої статті 28 вказаного Закону встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг.

ЦК України та Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» не забороняє укладення договорів факторингу щодо передачі прав вимоги до боржників - фізичних осіб, тому, з урахуванням пріоритетності положень Кодексу і Закону над підзаконним актом, яким є розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», висновок суду апеляційної інстанції про відмову у зустрічному позові є правильним.

Касаційний суд також звертає увагу, що підпункт 2 пункту 1 зазначеного Розпорядження, на який посилається заявник, відносить до фінансової послуги факторингу таку операцію із фінансовими активами як набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення.

Аналіз змісту пункту 1 у сукупності свідчить, що поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 Розпорядження. Таким чином, немає підстав вважати, що оспорюваний договір купівлі-продажу кредитного портфелю суперечить розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг».

Посилання заявника на положення Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг не спростовують правильність висновку апеляційного суду про відмову у зустрічному позові, оскільки ні статтею 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, на яку посилається заявник, ні іншими статтями цієї Конвенції УНІДРУА не встановлено обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Крім того, згідно зі статтею 2 цієї Конвенції, вона застосовується, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав, що у цій справі не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення в частині вирішення зустрічного позову відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 , встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення у цій частині з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частина перша, десята статті 141 ЦПК України).

У зв`язку з частковим задоволенням первісного позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», підлягає відшкодуванню судовий збір, сплачений при поданні позову і апеляційної скарги, шляхом стягнення з відповідачів у рівних частках; ОСОБА_1 підлягає частковому відшкодуванню судовий збір, сплачений при поданні касаційної скарги, пропорційно до її задоволених вимог.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову і звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості у розмірі 68 136,64 доларів США і пені у розмірі 500 000 гривень, що складає 27,3% від зазазначеної ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у позові заборгованості, з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 395 гривень (1378+1515,8)*27,3%/2), а з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 - 807,16 гривень (1653,6*72,7%)-(1378+1515,8)*27,3%/2).

Керуючись статтями 409, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_9 Сергієм Сергійовичем, задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 23 травня 2017 року і рішення Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2017 року в частині вирішення позову Товариства з обмеженою відповідністю «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CNL-007/565/2006 від 10 липня 2006 року у розмірі 68 136,64 доларів США (тіло кредита - 62 827,70 доларів США і 5 308,94 доларів США - проценти за користування кредитом) та 500 000 гривень пені звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 79,90 кв.м, яка належить ОСОБА_1 таОСОБА_10 на праві власності, шляхом продажу на прилюдних торгах за ціною, визначеною при примусовому виконанні рішення суду на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Відстрочити виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У іншій частині рішення Апеляційного суду міста Києва від 9 листопада 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_11 на користь Товариства з обмеженою відповідністю «ОТП Факторинг Україна» у відшкодування судового збору 395 гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору 807,16 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: С. О. Карпенко В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов