ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 вересня 2019 року

м. Харків

Справа № 639/5390/18

Провадження № 22-ц/818/2931/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - Харківська міська рада,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова, ухвалене 6 березня 2019 року о 14 годині 28 хвилин у складі судді Труханович В.В. (повний текст рішення складений 14 березня 2019 року),

УСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року Харківська міська рада (надалі ХМР) звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 122 377 грн 59 коп.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-6 в літ. «А-1» загальною площею 104, 1 кв.м. по АДРЕСА_1 з 09.08.2011 року на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2000 № 8396 та договору міни від 14.07.2011 № 1836. Земельна ділянка площею 0,0137 га по АДРЕСА_1 , на якій розташовані зазначені нежитлові приміщення, перебуває у власності територіальної громади міста Харкова. Будь - які речові права відповідача на земельну ділянку за зазначеною адресою не зареєстровані, хоча він її використовує з часу набуття нежитлових приміщень у власність. Таким чином, у період з 01.09.2015 по 31.08.2018 відповідач не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг у себе майно - грошові кошти у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 6 березня 2019 року позов задоволений. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 122 377 грн 59 коп. та судовий збір у сумі 1 835 грн 66 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач надав суду належні та допустимі докази того, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 площею 0,0137 га розташована нежитлова будівля літ. «А-1» загальною площею 104, 1 кв.м., право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 . При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою ані попереднього землекористувача, ані відповідача, зокрема, укладення відповідних договорів оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права. Отже, при укладенні договорів купівлі-продажу та міни нерухомості право користування земельною ділянкою до ОСОБА_1 не перейшло. Таким чином, він користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави. Як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, відповідач зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). Наданий позивачем розрахунок зроблено в частці, яка пропорційна площі зареєстрованих за ОСОБА_1 приміщень, тому він відповідає іншим доказам у справі та є правомірним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Посилається на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно встановив обставини у справі, зробив висновки, що не відповідають обставинам у справі та, як слідство, неправильно застосував норми матеріального права. А саме, позивачем не надано до матеріалів справи доказів: про розмір нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки; про підтвердження розміру спірної земельної ділянки; розміру збитків (шкоди), заявлених до стягнення; розрахунку по платі за землю органами ДФС України, відповідно до якого відповідач повинен сплачувати податок на землю. Судом не перевірено чи сплачується земельний податок або орендна плата іншим співвласником нежитлової будівлі та чому саме ОСОБА_1 , а не інший співвласник має нести відповідальність перед ХМР. Суд взагалі не врахував, що ОСОБА_1 не є єдиним власником нежитлових приміщень. Також судом невірно було застосовано до спірних правовідносин положення ст. ст. 1212-1214 ЦК України тому, що правовідносини, що виникли між сторонами у справі, регулюються главою 24 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) та постановою Кабінету Міністрів України (надалі КМУ) від 19.04.1993 № 284 «Про затвердження Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам». Позивач також не надав суду доказів перебування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у його власності та порушення відповідачем його прав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ХМР, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Посилається на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, що вже були предметом розгляду в суді першої інстанції та спростовані в рішенні суду. Суд правильно встановив обставини у справі та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 08.07.2011 є власником Ѕ частини нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-6 в літ. «А-1» по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2000 реєстраційний № 8396, посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А., а з 09.08.2011 - власником Ѕ частини вказаних нежитлових приміщень на підставі договору міни від 14.07.2011 року реєстровий № 1836, посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО Жовнір Л.П., що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.06.2018 року № 127044311 (а.с. 11-13). В цілому ОСОБА_1 належать нежитлові приміщення за вказаною вище адресою загальною площею 104, 1 кв.м.

Згідно відповіді Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області від 25.05.2017 № 1358/9/20-30-12-04-18 ОСОБА_1 не лічиться на податковому обліку в Центральній ОДПІ м. Харкова як платник плати за землю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Відповідно до відповіді Департаменту земельних відносин Виконавчого комітету Харківської міської ради від 26.05.2017 № 3336/0/225-17 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 договори оренди не обліковуються. Рішень щодо продажу, надання у користування (власність) цієї земельної ділянки міською радою не приймалося (а.с. 15).

Як убачається з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 23.05.2017 № 19-20-0.23,08-403/116-17 станом на 29.12.2012 у Відділі не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку, яка зазначена на доданій до листа схемі по АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Тобто ОСОБА_1 правомірно володіє частиною нерухомого майна, а саме: нежитловими приміщеннями першого поверху № 1-6 в літ. «А-1», загальною площею 104,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , які зареєстровані за ним на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 16 жовтня 2010 року та договору міни від 14 липня 2011 року, що знаходиться на земельній ділянці за вказаною адресою. З моменту виникнення права власності на вказане нерухоме майно у відповідача виник обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну частину земельної ділянки, яка знаходиться під нежитловою будівлею, проте речові права відповідачем на частину земельної ділянки не зареєстровано.

Згідно з положеннями частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Безпідставне набуття ОСОБА_1 спірної частини земельної ділянки не є результатом протиправного діяння, а є наслідком законних дій, а саме - отримання відповідачем у власність нежитлових приміщень на підставі договорів купівлі-продажу та міни, які безпосередньо пов`язані із частиною земельної ділянки.

Правочин, за яким переходить право власності на житлові будинки, будівлі, споруди, тягне за собою перехід права на земельну ділянку, на якій знаходиться відповідне нерухоме майно. Новий власник будинку (будівлі, споруди) у зв`язку з цим не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень».

Таким чином, речові права відповідача на частину земельної ділянки не реєструвались, він не набув належних прав власності або користування щодо частини земельної ділянки, а тому використовує частину земельної ділянки без достатніх правових підстав.

Предметом позову у цій справі є стягнення з власника нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав частиною земельної ділянки, на якій цей об`єкт розміщений.

При цьому виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власникові. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Отже, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.

Таким чином, суд першої інстанції, урахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що правова підстава для набуття (збереження) майна - земельної ділянки площею 0,0137 га за адресою: АДРЕСА_1 у відповідача відсутня, у ХМР правомірно виникло право на стягнення коштів, отриманих безпідставно, як суми, яку мав би отримати місцевий бюджет.

Відповідно до акту обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки АДРЕСА_1 , складеного спеціалістами Департаменту територіального контролю Харківської міської ради 11 червня 2018 року, встановлено, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0,0137 га. Межі земельної ділянки визначені відповідно до зовнішніх меж будівлі.

Координати точок знімальної основи визначались супутниковим методом з прив`язкою до сертифікованої мережі в системі СК - 63 ХАРКІВ (КНВА) із застосуванням RTK приймача GNSS S660P, №S6626C123188554. Вся аппаратура супутникових радіонавігаційних систем, що використовувалась для виконання топографо-геодезичних робіт зареєстрована та обліковується у Держгеокадастрі України (Реєстр апаратури супутникових радіонавігаційних систем геодезичного коду 9015. Реєстраційний номер 1315 (S660P №S6626C123188554).

Визначені за результатами геодезичної зйомки координати земельної ділянки оброблені та сформовані в електронному файлі у форматі «.shp» для подальшого отримання розрахунковим методом із застосуванням програмних комплексів з нормативної грошової оцінки земель м. Харкова даних про нормативну грошову оцінку зазначеної земельної ділянки (а.с. 22-26).

Визначаючи суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 , суд першої інстанції погодився із розрахунком, наданим Харківською міською радою. При складанні вказаних розрахунків позивач правильно взяв до уваги акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки від 11 червня 2018 року, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу від 16 жовтня 2000 року та міни від 14 липня 2011 року, із зазначенням площі нерухомого майна, та вирахував цю суму шляхом множення вартості одного квадратного метру спірної земельної ділянки (відповідно до проведеної та затвердженої нормативно-грошової оцінки земель м. Харкова станом на рік розрахунку) на всю площу земельної ділянки, що використовується ОСОБА_1 , а також на розмір ставки орендної плати за земельну ділянку.

Зазначені висновки суду узгоджуються із постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року, винесеною в цивільній справі № 642/4792/17.

Посилання апеляційної скарги на відсутність в матеріалах справи доказів належності земельної ділянки, що використовується відповідачем, на праві власності ХМР спростовується чинним законодавством.

Згідно з абзацом а) частини другої статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з абзацом 1 частини 1 статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до абзацу 1 частини 2, абзацу 1 частини 3, частин 4, 6 статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Частиною 1 статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, розташована на території міста Харків, тому належить до комунальної власності територіальної громади міста Харків Харківської області. Отже, ХМР має право вимагати повернення до міського бюджету безпідставно збережених ОСОБА_1 грошових коштів у вигляді несплаченої плати за користування землею комунальної власності.

Щодо невідповідності розрахованих ХМР збитків Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 284 від 19 квітня 1993 року, то відповідно до пункту першого зазначеного порядку власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондиційними, немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок. Тому Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, на який посилається представника відповідача, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 388-392 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 6 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає оскарженню в касаційному порядку у випадках, встановлених частиною третьою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 4 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний