Єдиний унікальний номер справи 489/2055/19 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/1439/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 вересня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2019 року про відкриття провадження, постановлену за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про усунення від права спадкування за законом,

у с т а н о в и л а :

09 квітня 2019 року ОСОБА_3 подав до Ленінського районного суду м. Миколаєва позовну заяву, що містить вищезазначений позов до ОСОБА_1

Позов обґрунтовував наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

У зв`язку з цим та за заявою ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем п`ятої черги, 31 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р.О. було відкрито спадкову справу № 63241569.

До складу спадкового майна входить квартира АДРЕСА_1 .

Вважаючи себе спадкоємцем четвертої черги, після смерті ОСОБА_4 , 02 квітня 2019 року він також звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, оскільки проживав зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Посилаючись на виписані обставини, та на те, що ОСОБА_1 ніякої допомоги ОСОБА_4 з утримання не надавала, просив усунути її від права спадкування за законом, після смерті спадкодавця.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2019 року, за його позовною заявою відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , подала на цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати в частині підсудності і ухвалити постанову про направлення зазначеної справи до Печерського районного суду м. Києва за встановленою підсудністю, яку визначити за місцем знаходження спадкового майна, а саме квартири.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу суду - без змін, оскільки суд постановив її у відповідності з нормами процесуального права.

Постановляючи ухвалу про відкриття провадження за позовною заявою ОСОБА_3 , суддя Ленінського районного суду м. Миколаєва виходив з того, що вона подана відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, та підсудна саме Ленінському районному суду м. Миколаєва, оскільки на запит суду, відділом обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС у Миколаївській області надано інформацію, щодо місця реєстрації відповідача ОСОБА_1 саме на території Ленінського району м. Миколаєва.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду погоджується з такими висновками суду 1 інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (глава 2 ЦПК України. Територіальна юрисдикція (підсудність) визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26-32 ЦПК України .

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

За такого, зокрема, у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року № 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків") тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб`єкта владних повноважень.

Згідно зі статтею 8 Закону № 2453-VI ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Статтею 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Також суди повинні виходити з того, що правила підсудності справ у цивільному судочинстві можуть визначатися лише процесуальним законом (Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2002 року № 7-рп/2002 (справа щодо актів про обрання/призначення суддів на посади та про звільнення їх з посад); від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб); від 22 червня 2004 року № 13-рп/2004 (справа про Дисциплінарний статут прокуратури України)).

Питання про підсудність справ визначається ЦПК, зокрема: розділом параграфом 3 глави 2 розділу І ЦПК України

Відповідно до ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Стосовно фізичної особи - місце проживання визначається відповідно до положень статті 29 ЦК і статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а щодо місцезнаходження юридичної особи - за положеннями статті 93 ЦК.

При вирішенні зазначених питань суди також мають враховувати роз`яснення, що містяться в Рішенні Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року № 15-рп/2001 (справа щодо прописки).

Не є місцем проживання фізичної особи місце, в якому вона знаходиться під вартою у вигляді запобіжного заходу, місце, в якому особа відбуває покарання у виді позбавлення волі за вироком суду, місце, в якому особа знаходиться на стаціонарному лікуванні. Позови до таких осіб пред`являються за останнім місцем проживання до взяття під варту чи до поміщення до медичного закладу.

По іншому врегулював законодавець підсудність позовів із приводу нерухомого майна - виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України). Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. До таких видів позовів слід віднести і позови про визнання ордеру на житло недійсним.

При цьому, місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

В той же час, спір про усунення від права спадкування за законом не можна вважати спором щодо нерухомого майна, а тому він повинен вирішуватися не за правилами про виключну підсудність, а за правилами про загальну підсудність, тобто, за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України, а також постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України звернутися до належного за підсудністю суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як вбачається з позовної заяви та доданих до неї документів, ОСОБА_3 пред`явив позов до ОСОБА_1 , звернувшись до Ленінського районного суду м. Миколаєва, оскільки відповідач зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , що за територіальністю відноситься до Ленінського району і правосуддя в якому відправляє саме Ленінський районний суд м. Миколаєва.

Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Як вбачається з відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання від 12 квітня 2019 року №489/2055/19/10199/2019, наданої на запит суду, ОСОБА_1 з 26 травня 1998 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 13).

Оскільки зазначена адреса за своєю територіальністю відноситься до Ленінського районного суду м. Миколаєва, то, за дотримання позивачем порядку подання та оформлення позовної заяви за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, позивач вірно подав позовну заяву саме до названого суду.

Відповідно до ч.9 ст.187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Оскільки районний суд вчинив правильну процесуальну дію, та відкрив провадження за позовною заявою ОСОБА_3 то виходячи з виписаних вище норм та обставин - підстав для скасування оскарженої ухвали немає, а відповідно апеляційна скаргу слід залишити без задоволення.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про підсудність даної цивільної справи Печерському районному суду м. Києва, то воно є безпідставним, оскільки ґрунтується на помилковому тлумаченні саме названою особою чинного процесуального законодавства, щодо правил підсудності цивільних справ.

Керуючись ст. ст. 367, ч. 1, 2 ст. 369, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2019 року про відкриття провадження - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

______________________________________________

Повний текст постанови складено 10 вересня 2019 року