Справа № 341/1660/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/946/19
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В.,Девляшевського В.А.

секретаря Турів О.М.

з участю ОСОБА_1 його представника ОСОБА_2,

представників: ОСОБА_4 - адвоката Раврика І.Д.;

Галицької міської ради - Чемеринської В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Галицької міської ради, Виконавчого комітету Галицької міської ради про усунення перешкод в користування дорогою загального користування, визнання недійсним рішення виконавчого комітету Галицької міської ради № 121 від 28.05.2002 р. в частині передачі ОСОБА_4 земельної ділянки та визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 23 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Юсип І. М. в м. Галич,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_4 , Галицької міської ради, Виконавчого комітету Галицької міської ради про усунення перешкод в користування дорогою загального користування, визнання недійсним рішення виконавчого комітету Галицької міської ради № 121 від 28.05.2002 р. в частині передачі ОСОБА_4 земельної ділянки та визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю.

Позовні вимоги з врахуванням збільшених позовних вимог мотивовані тим, що він постійно проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 недалеко від вказано домоволодіння по АДРЕСА_3 побудував нежитлове приміщення. Крім того, встановив огорожу, перекопав АДРЕСА_3, насипав щебінь, чим перешкоджає користуватися дорогою загального значення. Згідно висновку судово земельно-технічна експертиза №046/ЗТ-16 від 27.03.2017 р. встановлено, що міська АДРЕСА_3 (дорога) її північна сторона м. Галича (неподалік ветеринарної лікарні), відповідає викопіровці Генерального плану забудови та розвитку м. Галича Галицької міської ради та є дорогою загального користування у відповідності до Генерального плану. Посилаючись на те, що своїми діями ОСОБА_4 здійснює перешкоди в користуванні громадською дорогою, незаконно приватизував частину вказаної дороги, просив зобов`язати останнього усунути перешкоди в користуванні дорогою по АДРЕСА_3 шляхом приведення дороги в попередній стан, визнати недійсним рішення виконавчого комітету Галицької міської ради № 121 від 28.05.2002 р. в частині передачі ОСОБА_4 земельної ділянки загальною площею 0,3079 га для ведення особистого селянського господарства, будівництва і обслуговувавання житлового будинку, господарських будівель і споруд та визнати недійсним виданий на підставі даного рішення Державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 виданий 08 серпня 2002 року.

Ухвалою Галицького районного суду від 26 квітня 2017 року до участі у справі залучено співвідповідачів - виконавчий комітет Галицької міської ради та Галицьку міську раду.

Рішенням Галицького районного суду від 23 травня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, згідно висновку судової земельно-технічної експертизи від 01 лютого 2019 року №003/01-19 встановлено, що приватизована ОСОБА_4 земельна ділянка накладається на дорогу загального користування по АДРЕСА_3 . Таким чином, доведено факт порушено права на користування громадською дорогою.

15 липня 2019 року ОСОБА_4 подав відзив, в якому заперечує доводи апеляційної скарги. Вказує, що його земельна ділянка по АДРЕСА_3 межує з дорогою по АДРЕСА_3 , проте не порушує межі громадської дороги, що підтверджується схемою забудови земельної ділянки. Згідно акту комісії міської ради №022-21/02 від 05 травня 2017 року земельна ділянка, яка є власністю ОСОБА_4 не належить до дороги загального користування, а також встановлено, що останній не чинить перешкоди в користуванні жителями м. Галича дорогою по АДРЕСА_3 .

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просить скарги задовольнити.

Представнии ОСОБА_4 та Галицької міської ради заперечили доводи скарги, вважають оскаржуване рішення законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджено, що підстав для визнання недійсним рішення виконавчого комітету Галицької міської ради № 121 від 28.05.2002 р. в частині передачі ОСОБА_4 земельної ділянки та визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю, усунення перешкод в користування дорогою загального користування не має. Позивачем та його представником не доведено факту порушеного права та законних інтересів позивача, оскільки громадська дорога до урочища «Батюхів» у м. Галичі не перекрита, що спростовує вимоги позовні вимоги.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,100 га., що знаходиться по АДРЕСА_3 . Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,3079 га з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, на підставі рішення виконкому Галицької міської ради народних депутатів за №121від 28.05.2002 р. (а.с.20).

З копії акту прийому-передачі межових знаків на зберігання від 01.07.2016 р. видно, що межі земельних ділянок, які знаходяться по АДРЕСА_3 , загальною площею 0, 3079 га., наданої ОСОБА_4 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка в кількості три штуки. Власник земельних ділянок претензій щодо меж та конфігурації земельних ділянок не має. Власниками користувачами суміжних земельних ділянок претензій до існуючих меж не заявлено (а.с.39).

З копії акту від 13.09.2016 р. в складі комісії голови депутатської земельної комісії, депутатів міської ради, завідувача земельним відділом міської ради встановлено, що межі земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_4 відповідають державному акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 08.08.2002 р. за № 615. На частину дороги завезено старе, демонтоване асфальтне покриття для покращення якості грунтової дороги (а.с.45).

Згідно ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо) (п. а ч. 4 ст. 83 ЗК України).

Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; відшкодування заподіяних збитків.

Згідно з ст.189 Земельного кодексу України, самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.

Висновком судово земельно-технічної експертизи за № 046/ЗТ-16 від 27.03.2017 р. встановлено, що ділянка - для будівництва і обслуговування жилих та господарських споруд ОСОБА_4 використовуються за цільовим призначенням площею 1000,0 кв.м., що передано у приватну власність. При переобмірі встановлено збільшення площі дійсного землекористування відповідача від 0,2300 га. до 0, 3079 га,саме на цю площу ОСОБА_7 представив Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, в якому зазначені розміри, що не відповідають Схемі забудови земельної ділянки від 24.06.2016 р. та кадастровому плану Держгеокадастру у Галицькому районі за 2016 р., ділянка ОСГ. (а.с.73-79).

Також, при обстеженні об`єктів в натурі (на місцевості) та дослідивши План (схему) земельних ділянок, було встановлено, що фактичне землекористування земельними ділянками загальною площею 0,100 га, та загальною площею 0,2079 га, які знаходяться по АДРЕСА_3 , та належать на праві власності, відповідає правовстановлюючим документам на землю та документації із землеустрою

Згідно зі статтею 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф. Законом можуть бути встановлені інші обов`язки власників земельних ділянок.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України зазначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частин першої та третьої статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Статтею 211 ЗК України визначено, що самовільне зайняття земельних ділянок віднесено до порушень земельного законодавства, за яке громадяни та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

У статті 188 ЗК України визначено, що державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється уповноваженими органами виконавчої влади по земельних ресурсах, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - спеціально уповноваженими органами з питань екології та природних ресурсів.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що позивачем не доведено факт незаконного користування ОСОБА_4 приватизованою земельною ділянкою.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що частина громадської дороги по АДРЕСА_3 незаконно приватизувана ОСОБА_4 , що порушує його право доступу до урочища « Батюхів» у цьому ж місті з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зі змісту матеріалів справи і встановлених судом першої інстанції обставин слідує, що між сторонами існує спір з приводу обмеження права позивача ОСОБА_1 дорогою загального користування по АДРЕСА_3, що порушує його право доступу до урочища « Батюхів» у цьому ж місті.

Обмеження позивача у відповідному праві полягає у тому, що внаслідок неправомірних рішень Галицької міської ради ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку, у площу якої війшла частина дороги загального користування внаслідок цього ОСОБА_1 обмежено у праві вільного проїзду до до урочища « Батюхів».

Відповідно до пункту "а" частини четвертої статті 83 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Згідно із частиною другою статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установлено, що 23 квітня 2003 року рішенням Галицької міської ради вилучено у ветиринарної лікарні земельну ділянку розміром 780 кв.м. по АДРЕСА_3 для влаштування польової дороги для проїзду до урочища « Батюхів».

Крім того, з актами комісії Галицької міської ради від 13 вересня 2016 року та 05 травня 2017 року про обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_3 (а.с.45,138), висновками судово земельно-технічних експертиз від 27 березня 2017 року та 01 лютого 2019 року, із схемами до них, ( т.1 а.с. 73, т.2 а.с.31) викопіровкою генерального плану м. Галич, встановлено, що до урочища « Батюхів» по АДРЕСА_3 існує дорога загального користування шириною біля 5 м. та до цього ж урочища є дорога загального користування по вул. Я.Галана.

Зазначені обствини підтверджують, що позивач має доступ до урочища « Батюхів» двома дорогами загального користування і при цьому, приватизацією земельної ділянки ОСОБА_4 по АДРЕСА_3 не порушено його право користування польовою дорогою для проїзду до урочища « Батюхів».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 23 травня 2019 року залишити без задоволення. Рішення Галицького районного суду від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 04 вересня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський