ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року

м. Харків

Справа 635/8483/18

Провадження № 22-ц/818/3874/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А. І., Кругової С.С.,

за участю секретаря - Прокопчук І.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 травня 2019 року в складі судді Савченка Д.М.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у сумі 278916, 41 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 24 липня 2000 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики, за яким відповідач отримав у ОСОБА_1 грошову суму, еквівалентну 10000 дол. США, та зобов`язався повернути зазначену суму грошових коштів. 28 вересня 2018 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів за договором позики від 24 липня 2000 року, 10 жовтня 2018 року дана вимога була отримана позичальником особисто. Таким чином, строк повернення позики сплив 08 листопада 2018 року. Станом на дату звернення з позовом ОСОБА_2 отримані грошові кошти ОСОБА_1 не повернув.

ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що позовні вимоги він не визнає в повному обсязі, у зв`язку з тим, що не має перед ОСОБА_1 зобов`язань цивільно-правового характеру. Повідомив, що можливо ним позичались колись грошові кошти у позивача, але всі кошти були повернуті, розписки про повернення коштів у відповідача не збереглись, а розписку від 24.07.2000 р. можливо ОСОБА_1 не віддав. Також ОСОБА_2 зазначив, що сплинув значний час, а кошти були повернуті після направлення йому вимоги про їх повернення. Щодо вимоги про стягнення суми коштів ОСОБА_2 зазначив, що у розписці не зазначено про отримання суми коштів у доларах США, або їх еквіваленту. Повідомив, що на час, яким датована розписка, в силу приписів ст.169 ЦК УРСР, яка діяла на той час, зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в радянській валюті, вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законодавством Союзу СРС.

07 травня 2019 року представник позивача надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження повернення позики, а оригінал боргової розписки знаходиться у кредитора, що свідчить про не виконання зобов`язання. Також зазначив, що у відповідності до ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який почав діяти з 01.01.2004 року, цивільні відносини, які виникли до набрання чинності цим ЦК застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли та продовжують існувати після набрання ним чинності, тому укладання договору позики в доларах США не суперечило законодавству, що діяло на момент укладання договору та узгоджується з статтею 99 Конституції України та ч.1 ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Повідомив, що за звичаями ділового обороту, який склався в Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США.

16 травня 2019 року ОСОБА_2 надано заперечення в яких він зазначив, що оскільки в розписці не зазначено грошової одиниці, в якій нібито позичалися кошти, то предметом доказування по даній справі є також валюта зобов`язання. З урахуванням законодавства, чинного на момент написання розписки, отримання відповідачем в борг іноземної валюти суперечило ст. 169 ЦК УРСР, відповідно до вимог якої грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в радянській валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законодавством Союзу PCP. Заперечує факт отримання від ОСОБА_1 в борг іноземної валюти. Вважає, що належних та допустимих доказів отримання ним від позивача сааме 10000,00 доларів США матеріали справи не містять. Посилання позивача на звичаї ділового обороту, за яким нібито в Україні за договорами позики в іноземній валюті між фізичними особами, як правило використовуються долари США, на думку відповідача, також не можуть прийматися до уваги, оскільки на момент укладання спірного договору це суперечило законодавству, а валюта зобов`язання є істотною умовою договору.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 278 916,41 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що вираження грошових зобов`язань в еквіваленті іноземною валюти ЦК УРСР не передбачено, як і такий спосіб, як стягнення коштів в еквіваленті до іноземною валюти. Суд належним чином не з`ясував та не встановив, яку суму коштів у гривні було начебто отримано відповідачем, бо сума в еквіваленті 10000 дол. США. на дату складання розписки становить менше, ніж стягнута судом. Позивачем не надано доказів того, що сума коштів, зазначена у розписці, є еквівалентом саме доларів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, пояснення представників сторін у справі та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 суму коштів, еквівалентну 10000 у.о., що підтверджується копією розписки від 24.07.2000 року

Судом апеляційної інстанції було оглянуто оригінал розписки, яки за клопотання представника позивача було долучено до матеріалів справи.

Листом від 28 вересня 2018 року позивач звернувся до позичальника з вимогою про повернення коштів, еквівалентних 10000 доларам США, протягом 30 днів від дати отримання вимоги. Зазначена вимога направлена 04.10.2018 за адресою реєстрації відповідача рекомендованим листом з описом вкладення.

Зі зворотного поштового повідомлення убачається, що ОСОБА_2 отримав вимогу позивача про повернення коштів 10 жовтня 2018 року.

У зв`язку з невиконання ОСОБА_2 умов договору позики позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, у зв`язку з чим розмір позики підлягає стягненню у гривні за офіційним курсом НБУ, що діяв на час звернення позивача до суду.

Колегія судді не може повною мірою погодитись з такими висновками суду.

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього кодексу. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначені загальні способи, що мають застосовуватися для тлумачення на трьох його рівнях:

Перший рівень тлумачення - за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів (абзац перший частини третьої статті 213 ЦК України).

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також, з чого вони виходили при його виконанні (абзац перший частини третьої статті 213 ЦК України).

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 213 ЦК України).

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

У випадку, якщо ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору, потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

З метою правильного вирішення цього спору суд першої інстанцій мав, враховуючи вимоги статті 213 ЦК України, встановити наявність або відсутність факту порушення відповідачем обов`язків за цим договором, а у разі встановлення факту такого порушення - визначити суму коштів, яку слід стягнути з відповідачів.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу виконання умов договору позики.

Судовим розглядом встановлено, що згідно розписки від 24 липня 2000 року ОСОБА_2 отримав у борг суму грошових коштів, еквівалентних 10000 у.е.

Згідно із ч. 1 ст. 374 ЦК Української РСР, який був чинним на час укладення договору позики, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 169 ЦК Української РСР грошові зобов`язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який встановлює режим здійснення валютних операцій на території України, також не дозволяє здійснення оплати платежів в іноземній валюті у розрахунках між резидентами, якими є сторони по справі.

Представниками сторін у справі було визнано, що грошові кошти надавались у позику в гривні.

Визначення при цьому в розписці грошового еквівалента зобов`язання в умовних одиницях законом не заборонено.

Відповідно до ст. 214 ЦК Української РСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

ЦК Української РСР не містив норми, що передбачала повернення саме еквіваленту грошового зобов`язання за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Згідно з ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 р.). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих права і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку встановлених законом (ч. 1,2 ст. 192 ЦК України).

За змістом частин 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Умовами договору не передбачено яку саме суму грошових коштів у гривні отримав ОСОБА_2 .

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що грошові кошти були надані у гривні, у розмір яких відповідав еквіваленту 10000 дол. США на день укладання розписки. Представник відповідача підтвердив написання ОСОБА_2 розписки. Зазначив, що дійсно ОСОБА_2 отримував у ОСОБА_1 грошові кошти в гривні, але у якому розмірі та чи повертав він їх не пам`ятає, оскільки пройшло більше 18 років. Представник ОСОБА_2 зазначив, що позика в доларах США не укладалась, а грошові кошти надавались у гривні.

Частиною першою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як вбачається з положень частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки за звичаями ділового обороту, що склався на Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовується як правило, долари США, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що предметом позики були гривні, розмір яких було визначено у еквіваленті 10000 дол. США.

Таким чином, судовим розглядом встановлено, що валюта за договором позики від 24 липня 2007 року є гривня. Грошові кошти були отримані ОСОБА_2 у гривні. Зобов`язання у відповідача виникли в гривні.

Станом на 24 липня 2000 року встановлено офіційний курс за 100 доларів США до гривні у розмірі 543,89 грн.

Розписка від 24 липня 2000 року не містить посилань на обов`язок повернення грошових коштів відповідно до курсу іноземної валюти на день платежу.

Аналіз змісту вказаного договору не дозволяє визначити, що сторони погодили повернення коштів відповідно до курсу іноземної валюти на день платежу.

Враховуючи, що судовим розглядом встановлено та визнано сторонами у справі, що грошові кошти згідно розписки надавались у національній валюті - гривні, але сторонами визначався грошовий еквівалент, сума отриманих у позику коштів в гривні і підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

З урахуванням зазначеного, позовні вимоги підлягають задоволенню частково та на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 слід стягнути 54389 грн. (еквівалент 10000 дол. США станом на 24 липня 2000 року).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, судова колегія доходить висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині розміру стягнення коштів за договором позики.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме: на 19% (з 278916, 41 грн на 54389), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 529, 94 грн. При подачі апеляційної скарги сплаті відповідачем сплачено 4183,74 грн. Проте, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а саме: на 81%, тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь 3388,82 грн.

Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2858,88 грн (3388,82-529,94).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 24 травня 2019 року змінити.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 54389 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2858,88 грн у зв`язку з переглядом справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 серпня 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : С.С. Кругова

А.І. Колтунова