КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного концерну «Укроборонпром» про визнання наказу недійсним,-

в с т а н о в и в:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного концерну «Укроборонпром» (далі - ДК «Укроборонпром») про визнання наказу недійсним. Зазначив, що він працював на посаді генерального директора ДП «Завод 410 ЦА», яке входить до сфери управляння ДК «Укроборонпром». 20 січня 2015 року відповідачем ДК «Укроборонпром» був виданий наказ № 13 «Про внесення змін до наказу від 17 квітня 2014 року № 84», яким викладено в новій редакції «Порядок моніторингу платежів в ДК «Укроборонпром», що вимагає складання та подання до Концерну нових видів фінансової, статистичної та технічної звітності зі збору інформації про потенційних постачальників комплектуючих, матеріалів, сировини, інших товарів та послуг, а також інформації про кількість, вартість, умови та строки постачання. У зв`язку з невиконанням наказу від 20 січня 2015 року №13 його було звільнено з посади. ОСОБА_1 просив визнати недійсним наказ ДК "Укроборонпром" від 20 січня 2015 року №13, посилаючись на те, що вимоги затвердженого ним Порядку моніторингу платежів супречать положенням ч. 1 ст. 19, абзацу 2 ч. 8 ст. 19, ст. 190 ГК України, ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення», ст. 19 Конституції України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважає, що суд не в повному обсязі дослідив обставини, що мають значення для справи, та не надав належної оцінки його доводам щодо невідповідності оскаржуваного наказу ДК «Укроборонпром» від 20 січня 2015 року №13 положенням ч. 1 ст. 19, абзацу 2 ч. 8 ст. 19, ст. 190 ГК України, ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення», ст. 19 Конституції України. Не погоджується з висновком суду, що оспорюваний наказ не порушує його права. Визнання недійсним наказу ДК «Укроборонпром» від 20 січня 2015 року №13 знаходиться у прямій залежності від обставин його звільнення.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у відсутність апелянта.

Представник ДК «Укроборонпром» просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення Представник ДК «Укроборонпром», дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 обіймав посаду генерального директора ДП «Завод 410 ЦА», яке входить до сфери управляння ДК «Укроборонпром».

20 січня 2015 року т.в.о.Генерального директора ДК «Укроборонпром» виданий наказ № 13 «Про внесення змін до наказу від 17 квітня 2014 року № 84», яким викладено в новій редакції «Порядок моніторингу платежів в ДК «Укроборонпром».

Відповідно до п. 2.1 вказаного Порядку у Концерні запроваджено два окремих регламенти моніторингу платежів: регламент моніторингу звичайних платежів та регламент моніторингу платежів, які мають значний вплив на забезпечення життєдіяльності підприємства та необхідність у яких виникла внаслідок надзвичайних ситуацій та подій, передбачити які не було можливості.

Пунктом 6.4. Порядку визначено, що керівники підприємств несуть персональну відповідальність за своєчасність та достовірність інформації, наданої у відомостях платежі та залишках на рахунках підприємств (а.с. 6-11).

На підставі наказу ДК «Укроборонпром» №121-к від 15 червня 2016 року ОСОБА_1 був звільнений з посади генерального директора ДП «Завод 410 ЦА» згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України, п .5.3. Контракту у зв`язку з невиконанням наказів та розпоряджень Концерну.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним наказу ДК «Укроборонпром» від 20 січня 2015 року № 13 «Про внесення змін до наказу від 17 квітня 2014 року № 84».

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням вказаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Наказ ДК «Укроборонпром» від 20 січня 2015 року №13 «Про внесення змін до наказу від 17 квітня 2014 року № 84», яким викладено в новій редакції «Порядок моніторингу платежів в ДК «Укроборонпром» не є правочином чи актом індивідуальної дії.

Такий наказ відноситься до внутрішньо розпорядчих актів ДК «Укроборонпром» та стосується окремих питань діяльності юридичних осіб - підприємств учасників ДК «Укроборонпром». Прийняття таких наказів та розпоряджень відноситься до виключної компетенції органів управління Концерну та є формою врегулювання господарської діяльності.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не наділений правом на оспорення вказаного наказу ДК «Укроборонпром» та відмовив у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи наявність права на звернення з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що його було звільнено з роботи саме за невиконання положень даного наказу, визнання його недійсним знаходиться у прямій залежності від обставин його звільнення.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, підставою для звільнення ОСОБА_1 згідно наказу ДК «Укроборонпром» №121-к від 15 червня 2016 року з посади генерального директора ДП «Завод 410 ЦА» було визначено не лише незабезпечення виконання наказу ДК «Укроборонпром» від 20 січня 2015 року №13, а і незабезпечення виконання розпорядження ДК «Укроборонпром» №10/р від 17 лютого 2016 року.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.