Номер провадження: 22-ц/813/3088/19
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АРІКОЛ» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бабакова В.П. 05 жовтня 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

16 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому зазначив, що він працював в ТОВ «АРІКОЛ» на посаді програміста відділу ІТ з 29 серпня 2016 р. по 31 травня 2017 р. При звільненні відповідач, на думку позивача, не виплатив останньому належну заробітну плату. У зв`язку із викладеним, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача суму невиплаченої заробітної плати з урахуванням компенсації за невикористану відпустку, 3% річних, індексу інфляції в загальному розмірі 13 828,83грн, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати в розмірі 169 307,09 грн., а також моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись необґрунтованість рішення суду, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано, що представником відповідача не доведено, що позивачеві не виплачено належні від підприємства суми не з їх вини, у зв`язку з чим стягненню на користь апелянта підлягали суми заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки та невикористаної відпустки у розмірі 183 135, 92 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач умисно відмовився отримати розрахунок заробітної плати при звільненні, оскільки з наказом про звільнення був ознайомлений, а також 31 травня 2017 р. отримав трудову книжку.

З урахуванням вищенаведеного, суд не вбачав підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки вказана затримка здійснювалась умисно позивачем.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працював в ТОВ «АРІКОЛ» на посаді програміста відділу ІТ з 29 серпня 2016 р. по 31 травня 2017 р., що підтверджується копіями наказів №153-к від 26 серпня 2016 р. (а.с. 27), №116-к від 30 травня 2017 р.

Згідно копії наказу №116-к від 30 травня 2017 р., позивача звільнено з посади програміста з 31 травня 2017 р., з наказом останній ознайомлений (а.с. 33).

Згідно копії журналу обліку трудових книжок, позивач 31 травня 2017 р. отримав трудову книжку (а.с. 143).

Одночасно, ТОВ «АРІКОЛ» було здійснено розрахунок сум, які належить виплатити позивачу при звільненні у розмірі 3 383, 69 грн., з них: 1 642,20 грн. заробітна плата за травень 2017 р.; 1 741,49 грн. компенсації за 19 днів невикористаної відпустки.

Вказані кошти задепоновано до сплати позивачу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В п.6 Постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці», розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.

Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Матеріалами справи підтверджується, і вказане визнано сторонами у справі, що позивач у день звільнення, а саме 31 травня 2017 року, знаходився на робочому місці.

Відповідно до положень статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Однак, відповідачем не було здійснено виплату належних позивачу грошових коштів без належних на те підстав. Так, необґрунтованим є твердження представника відповідача, що ОСОБА_1 відмовився отримати суму, яка мала бути виплаченою позивачу при звільненні у зв`язку із незгодою їз її розміром, оскільки на підтвердження вказаного відповідачем не надано жодного належного доказу. Крім того, представником відповідача визнано той факт, що заробітна плата нараховувалась позивачу на банківський рахунок, однак сума, яку належало виплатити ОСОБА_1 при звільненні у розмірі 3 383, 69 грн., не була перерахована підприємством на банківський рахунок позивача, а була задепонована до сплати позивачу.

Вказана сума заробітної плати у розмірі 3 383, 69 грн. є безспірною сумою, від якої позивач не відмовлявся, а все, що стосується понад цієї суми, на яку претендує працівник і з чим не згоден власник, складає сутність спору, що виник між ними, тому нарахування заробітної плати за ст.ст. 116-117 КЗпП України стосується лише безспірної суми.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що представником відповідача не доведено, що позивачеві не виплачено належні від підприємства суми не з їх вини. Не виплачуючи заборговані позивачеві суми, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці», та обмеживши право на використання його власності для задоволення життєвих потреб грошових коштів.

В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (994-535). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень.

Відповідачем заборгованість по заробітній платі в повному обсязі не погашена до даного часу, тобто, відповідно до ст. 117 КЗпП України, підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення.

Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці», розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.)

Так, відповідно до ч.2 вказаного Порядку, обчислення середньої заробітної плати працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Таким чином, у даному випадку, розрахунковим для розрахунку середньої заробітної плати буде період із 01 вересня 2016 р. по 30 квітня 2017 р.

Кількість календарних днів у розрахунковому періоді (без святкових днів): 242 к.дн.

Сумарний заробіток за розрахунковий період: 25, 176 грн.

Середньоденна зарплата становитиме:

(25, 176 грн): 242 к.дн. = 104, 03 грн.

Сума відпускних за 19 календарних днів щорічної відпустки:

104, 03 грн х 19 к.дн. = 1 976, 57 грн.

Таким чином, ТОВ «АРІКОЛ» було невірно здійснено розрахунок компенсації за 19 днів невикористаної відпустки, і стягненню на користь позивача підлягає сума у розмірі1 976, 57 грн.

Як вже вказувалось вище, з позивачем в день звільнення мав бути проведений розрахунок, що не було здійснено з вини відповідача. Відповідно, з останнього необхідно стягнути невиплачену заборгованість по заробітній платі в сумі 1 642, 20 грн. та компенсацію за несвоєчасний розрахунок в розмірі середнього заробітку за час затримки з 01 червня 2017 року по 03 вересня 2019 року (день постановлення судового рішення), яка складає:

104 грн. 03 коп. (середньоденний заробіток) х 564 (робочі дні з часу звільнення, з 01 червня 2017 по 03 вересня 2019 р. = 58 672 грн. 92 коп. (середній заробіток за час затримки по 03 вересня 2019 р.).

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці», у свою чергу, визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

На підставі викладеного, колегія суддів при визначенні суми, які підлягає стягненню на користь позивача, враховує індексацію заробітної плати за червень 2017 року - серпень 2019 року у розмірі 365, 27 грн.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що винними діями відповідача позивачу була заподіяна моральна?шкода, оскільки останній зазнав душевних страждань внаслідок?несвоєчасної виплати заробітної плати, яка не виплачена до даного часу, що, в свою чергу, тягне за собою порушення нормальних життєвих зв`язків.

При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з тривалості та глибини душевних страждань, часу вимушених змін у життєвих стосунках позивача, відсутності у позивача доказів про заподіяння даної шкоди саме на суму 5 000 грн., та, враховуючи вимоги розумності та справедливості, приходить до висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі1 000 грн.

Одночасно, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо стягнення на його користь суми заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки та невикористаної відпустки у розмірі 183 135, 92 грн. Так, згідно доданого до апеляційної скарги розрахунку заборгованості вбачається, що при його складенні ОСОБА_1 виходив із того, що сума заробітної плати апелянта складала 10 004, 51 грн. при цьому не зазначаючи, якими належними та допустимими доказами це підтверджується. Саме лише посилання у позовній заяві ОСОБА_1 на існування нібито домовленості між ним та посадовими особами ТОВ Арікол щодо розміру заробітної плати апелянта у сумі 12 000 грн. не може бути обґрунтуванням позовних вимог, оскільки жодного письмового доказу на підтвердження цього факту ОСОБА_1 не надано. Колегія суддів враховує, що згідно штатного розпису ТОВ Арікол, заробітна плата позивача у період з 01 вересня по 31 грудня 2016 року становила 2 950 грн., а з 01 січня 2017 року - 3 400 грн. (а.с. 28, 29, 31), і вказане не було спростоване позивачем в процесі розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АРІКОЛ» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АРІКОЛ» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за травень 2017 р. у сумі 1 642, 20 грн., компенсацію невикористаної відпустки у сумі 1 976, 57 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у період з 01 червня 2017 по 03 вересня 2019 р. у сумі 58 672 грн. 92 коп., індексацію заробітної плати за червень 2017 року - серпень 2019 року у розмірі 365, 27 грн. , та моральну шкоду у сумі 1 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 09 вересня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе