Номер провадження: 22-ц/813/723/19
Номер справи місцевого суду: 523/9866/15-ц
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 - адвоката Луценко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року про залишення позову без розгляду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину та на утримання дружини,

встановив:

24 червня 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на неповнолітнього сина в сумі 50 000 грн. та на утримання колишньої дружини в сумі 20 000 грн. щомісячно (т.1 а.с.1-3).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування Суворовської РА ОМР, про стягнення додаткових витрат на неповнолітню дитину та на утримання дружини - залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року, та постановлення нової - про направлення справидля продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заяви відповідача проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивачка без поважних причин повторно не явилась до суду, заяви про слухання справи в її відсутність не надала, у зв`язку з чим її позовна заява має бути залишена без розгляду.

При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка зловживає своїми правами в порушення вимог ч.3 ст.27 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент розгляду справи): «Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки». Суд також вважав, що дії позивачки на протязі всього строку розгляду даної справи направлені на затягування розгляду справи по суті, що свідчить про небажання розглянути справу по суті спору.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент розгляду справи, суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Крім того, у відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент розгляду справи, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 ЦПК України, в редакції, яка діяла на момент розгляду справи, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які приймають участь у справі, сповіщених у встановленому законом порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнані поважними.

Аналогічні норми викладені і в ст. 210, п.2 ч. 2, ч. 5 ст. 223, п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 червня 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на неповнолітнього сина в сумі 50 000 грн. та на утримання її, як колишньої дружини в сумі 20 000 грн. щомісячно (т.1 а.с.1-3).

25 червня 2015 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одесивідкрито провадження по даній справі. (т.1 а.с.33,).

Судові засідання призначались на: 27 липня 2015р., 06 листопада 2015 р, 10 грудня 2015 р., 04 лютого 2016 р., 16 лютого 2016р., 24 березня 2016р., 26 квітня.2016р., 23 травня 2016р., витренувались додаткові докази у справі.

05 вересня 2016 р. за клопотанням позивачки ОСОБА_1 у справі було оголошено перерву, до слухання справи по суті позовних вимог не перейшли (т.2 а.с.164).

19 жовтня 2016р. за клопотанням ОСОБА_1 у справі було оголошено перерву і не перейшли до слухання по суті (т.2 а.с.214, 237).

13 грудня 2016р. за клопотанням ОСОБА_1 у справі було оголошено перерву і не перейшли до слухання справи по суті позовних вимог (т.3 а.с.28).

14 березня 2017р. за клопотанням ОСОБА_1 у справі було оголошено перерву і не перейшли до слухання справи по суті позовних вимог (т.3 а.с.48).

11 травня 2017р. ОСОБА_1 до суду було подано клопотання про перерву в розгляді справи з проханням перенести розгляд на іншу дату, на більш пізній строк (т.3 а.с.48).

Таким чином, позивачка постійно подавала суду клопотання (не менше 5 разів) про оголошення у справі перерви або перенесення судового засідання у зв`язку з її неможливістю прийняти у участь у справі через хворобу дитини.

Оскільки, 14 березня 2017р. та 11 травня 2017р. позивачка не з`явилась в судові засідання, подала до суду клопотання з проханням перенести судові засідання на іншу дату, через погане самопочуття та хворого сина, при цьому хвороба неповнолітнього сина і є підставою заявлених позовних вимог щодо додаткових виплат, то суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про необхідність залишення позову без розгляду.

При цьому, судом враховано, що представник відповідача ОСОБА_3 зробила усну заяву про залишення позову без розгляду через повторну неявку позивачки, посилаючись на те, що за клопотаннями позивачки через різні причини у тому числі і через хворобу її сина, що і є підставою для зверненням з цим позовом, суд неодноразово відкладав розгляд справи та не перейшов до пояснень сторін, завжди йшов на зустріч сторони позивача, задовольняючи всі клопотання сторони позивача.

Третя особа Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації ОМР подав заяву про розгляд справи за їх відсутності. (т.1 а.с.194).

Позивачка ОСОБА_1 , приймаючи в судових засіданнях особисту участь, завжди зверталась з клопотанням про оголошення перерви на тривалий термін з різних причин, заперечувала проти переходу до розгляду справи по суті та слухання судом пояснень сторін, посилаючись на те, що слухати справу по суті передчасно. При цьому, в судових засіданнях приймали участь представники позивачки, та позивачка мала можливість звернутись до суду з заявою у відповідність до ст.158 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання правами не допускається.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Окрім цього, у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України", суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Позивач має сприяти розгляду справи, оскільки він є найбільш зацікавленим в її розгляді.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що залишення позову без розгляду, який перебував на розгляді суду майже два роки, через постійні заяви позивача про відкладення розгляду справи, є єдиним правильним рішенням суду і жодним чином не свідчить про порушення прав позивача на участь в судовому засіданні, а свідчить лише про зловживання позивачем своїми процесуальними правами.

При цьому, колегія суддів зазначає, що залишення позову без розгляду згідно п.3 ч.1 ст. 207, в редакції, яка діяла на час постановлення оскаржуваної ухвали суду, - це є зобов`язанням суду, який має постановити ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання, і якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Оскільки позивачка безліч разів не з`являлась до суду, у тому числі і 14 березня 2017р. та 11 травня 2017р., із заявою про розгляд справи за її відсутності не зверталась, суд обґрунтовано і законно залишив її позов без розгляду.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про значимість для неї вказаної справи, провадження в якій було відкрито за її позовом, є сумнівним, оскільки протягом майже 2-х років в суді першої інстанції вона заперечувала проти розгляду справи і постійно просила її відкласти.

Більше того, оскаржувану ухвалу суду вона оскаржила в апеляційному порядку лише 03.08.2018 року, тобто після збігу майже 1-го року і 3-х місяців після її проголошення.

Суд апеляційної інстанції поновив ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали суду і після усунення її недоліків, через 7 місяців після її подання - 19.03.2019 року (т.3, а.с.148, 165), лише 22.03.2019 року відкрив апеляційне провадження, з метою доступу апелянта до суду апеляційної інстанції і перегляду ухвали суду про залишення позову без розгляду на предмет її законності (т.3, а.с.166).

Проте, перед судовим засіданням суду апеляційної інстанції, призначеного на 30 травня 2019 року, на 17.00 год., від апелянта ОСОБА_1 знову надійшло клопотання про її неможливість прийняття участі у справі через хворобу сина і перенесення судового засідання на іншу дату, більш пізній строк (т.3, а.с.212).

У зв`язку з цим і через замінування будівлі суду, розгляд справи в суді апеляційної інстанції був перенесений на 30.08.2019 року, на 17.00 год. (т.3, а.с.215), про що представник ОСОБА_1 - адвокат Луценко О.А. була неналежним чином повідомленою (т.3, а.с.216).

Таким чином, лише після збігу більше 4-х років після відкриття провадження у справі в суді першої інстанції, у чому колегія суддів вбачає у тому числі вину заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів розглядає її апеляційну скаргу, яка з огляду на вищевикладене, задоволенню не підлягає.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала є законною і обгрунтованою, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу постановлено у відповідності до вимог процесуального права, а саме п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час постановлення ухвали.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що залишення позову без розгляду не перешкоджає позивачу повторно звернутись до суду з аналогічним позовом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.09.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра