Номер провадження: 22-ц/813/4053/19
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом Управління патрульної поліції у м.Одесі Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року представник Управління патрульної поліції у м.Одесі Департаменту патрульної поліції Хілініченко Артем Хошанг звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

В обгрунтування позову, позивач зазначав, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з позивачем, займаючи посаду інспектора патрульної поліції у м.Одесі. 14 лютого 2016 року перебуваючи на службі та керуючи службовим автомобілем Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 став винуватцем ДТП, в результаті якого було пошкоджено службовий автомобіль, вартість матеріального збитку якого становить 89233,61 грн. Посилаючись на положення ст.130-132, 134, 135-3 КЗпПУ позивач просив стягнути з відповідача на свою користь компенсацію заподіяного працівником збитку у розмірі 89233,61 грн.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2018 року позовні вимоги Управління патрульної поліції у м.Одесі Департаменту патрульної поліції задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління патрульної поліції у м.Одесі Департаменту патрульної поліції компенсацію заподіяного збитку у розмірі 89233,61 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Задовольняючи позов Управління патрульної поліції у м.Одесі Департаменту патрульної поліції, суд першої інстанції виходив того, що оскільки службовий автомобіль пошкоджено з вини відповідача то така шкода підлягає ним відшкодуванню у повному обсязі відповідно до положень ст.1167, 1187, 1192 ЦК України.

Проте, суд першої інстанції з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з наведених нижче обставин.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Департаментом патрульної поліції Управління патрульної поліції у м.Одесі, на посаді інспектора патрульної поліції.

14 лютого 2016 року ОСОБА_1 , керуючи службовим автомобілем марки Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в м.Одесі, допустив зіткнення з іншими автомобілями, в результаті чого було пошкоджено службовий автомобіль.

Постановою Київського районного суду м.Одеси від 18.04.2016 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 340 грн.

Відповідно висновку експертного дослідження Одеського науково-дослідного Експертно-криміналістичного центру від 19 січня 2017 року № 5, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок його ушкодження при ДТП від 14.02.2016 року становить 89 233,79 грн.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює діяльність національної поліції є Закон України «Про національну поліцію», в ст. 19 якого передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

В той же час, у Законі України «Про національну поліцію» відсутні норми щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, а тому суд приходить до висновку, що на поліцейського як на працівника поширюється трудове право, отже при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз`яснено, що під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й не отримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів.

Ухвалюючи рішення, суд помилково застосував до спірних правовідносин ст.1166, 1187, 1192 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 виконував трудові (службові) обов`язки, а саме: службу по охороні громадського порядку, внаслідок чого було пошкоджено службовий транспортний засіб. Тому відповідальність має наставати за нормами трудового права. Цивільне право застосовується у випадках, коли працівник заподіяв матеріальну шкоду, внаслідок самовільного використання в особистих цілях автомобіля.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу.

Згідно частин 1, 2, 4 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності. Відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Проте, доказів, що між позивачем і відповідачем відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе ОСОБА_1 повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна, або, що дана шкода завдана умисно, не при виконанні трудових обов`язків, тощо, позивачем не надано.

Виходячи із доведеності розміру спричиненої роботодавцю прямої дійсної шкоди винними необережними діями відповідача внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов`язків та враховуючи відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності, до нього підлягає застосуванню ст. 132 КЗпП України, яка визначає стягнення на користь позивача шкоди у розмірі середнього місячного заробітку відповідача.

Згідно із частиною третьою статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово- господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Так, судом встановлено, що позивачу про наявність шкоди, заподіяної працівником, стало відомо не пізніше 18 квітня 2016 року, з дня притягнення ОСОБА_1 постановою Київського районного суду м.Одеси від 18 квітня 2016 року до адміністративної відповідальності, проте до суду з цим позовом позивач звернувся 13 вересня 2017 року, тобто з пропуском річного строку, передбаченого частиною третьою статті 233 КЗпП України.

Таким чином, висновки районного суду, що до спірних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності в три роки, є помилковим.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно ч.2 п.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови у позові, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

У зв`язку з тим, що даним рішення позивачу відмовлено у позові, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2400 грн., сплачений ним при поданні апеляційної скарги.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішеня.

Позовні вимоги Управління патрульної поліції у м.Одесі Департаменту патрульної поліції до ОСОБА_1 про компенсацію заподіяного працівником збитку у розмірі 89 233 грн. 61 коп. - залишити без задоволення.

Стягнути з Управління патрульної поліції у м.Одесі Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 400 гривень за перегляд рішення в апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складено: 27 серпня 2019 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін