КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9968/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Головачова Я.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» Наконечної Альони Вікторівни та представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Тузової Владислави Олександрівни на рішення Печерського районного суду м. Києва, постановленого в складі судді Батрин О.В. 22 липня 2019 року, та на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва, постановлене в складі судді Батрин 19 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» (далі по тексту ТОВ «УБКІ»), АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити дії.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що у березні 2017 року ОСОБА_1 , як керівник юридичної особи, звернувся до банківської установи із заявою про надання кредиту під заставу депозитних коштів позивача як фізичної особи. Однак, в наданні кредиту йому було відмовлено через наявність у кредитній історії позивача інформації про прострочену заборгованість як поручителя перед АТ КБ «ПриватБанк» за договором поруки від 20.05.2002 № 31-02/1, укладеного в забезпечення виконання позичальником зобов?язань за кредитним договором від 20.05.2002 р. № 31-02.

Вказував, що строк дії договору поруки згідно з положеннями ст. 194 ЦК України від 1963 року сплинув, у встановленому законом порядку, АТ КБ «ПриватБанк» вимог не заявив, а тому, позивач вважає, що у нього відсутні будь - які зобов?язання перед АТ КБ «ПриватБанк».

Ураховуючи вищенаведене, передана АТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УБКІ» інформація про наявність у позивача кредитної заборгованості є недостовірною.

Вказував, що ТОВ «УБКІ» незаконно відмовило йому у виключенні до його кредитної історії оспорюваної інформації та незаконно вніс до неї поправки про збільшення поточної заборгованості станом на 13.05.2017. Наголошує на тому, що своєї письмової згоди як суб?єкт кредитної історії на формування кредитної історії за договором поруки від 20.05.2002 № 31-02/1 він не надавав, що підтверджує протиправність дій АТ КБ «ПриватБанк» з передачі інформації про кредитну заборгованість за вказаним правочином та формування на підставі неї кредитної історії ТОВ «УБКІ».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано незаконними дії Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» щодо передання недостовірних відомостей Товариству з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» для внесення інформації (запису) в кредитній історії ОСОБА_1 про наявність кредитної заборгованості.

Визнано незаконним внесення Товариством з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» інформації (запису) в кредитній історії щодо наявності кредитної заборгованості у ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк».

Зобов?язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» виключити недостовірну інформацію (запис) з кредитної історії ОСОБА_1 щодо наявності кредитної заборгованості перед Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 по 320 гривень судового збору.

19 березня 2019 року Печерським районним судом м. Києва від 19 березня 2019 року постановлено додаткове рішення, яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 по 3 600 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ТОВ «УБКІ» Наконечна А.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував, що припинення зобов?язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Проте, жодного належного та допустимого доказу про виконання зобов?язання в повному обсязі за кредитним договором позивачем не надано.

Крім того вказує, що суд дійшов помилкового висновку про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки розмір витрат, які сторона понесла або могла понести у зв?язку з розглядом справи, встановлюються судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, розрахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п?яти днів після ухвалення рішення за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, заява про сплату гонорару за надання правової допомоги датована 11.02.2019, що є п?ятим днем після ухвалення рішення. До заяви не надано жодного доказу про те, що суд отримав вчасно вказану заяву.

Крім того, на поданому Договорі про надання правової допомоги та на Ордері, адвокатом проставлено відтиск печатки адвоката Якименко М.М., однак, довідка про ніби - то отримання гонорару про надання правової допомоги печатки не містить, що дає підстави вважати, що кошти не були сплачені.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Тузова В.О. також звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що визнання незаконними дії апелянта щодо передачі недостовірних відомостей ТОВ «УБКІ» не знайшло свого підтвердження в жодному доказі, які наявні у матеріалах справи, оскільки такі відомості були передані Банком з додержанням встановленого порядку та вони є абсотлютно достовірними та такими, що відповідали фактичним обставинами.

В суді апеляційної інстанції представники апелянтів підтримали свої апеляційні скарги з підстав, викладених в них та просили рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмов у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача просив апеляційні скарги відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що договір поруки №31-02/1 від 20.05.2002 є припиненим, оскільки Банк не пред?явив вимогу до поручителя в межах строку дії поруки, а відтак, інформація про заборгованість позивача як поручителя за кредитним договором є недостовірною.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом установлено, що 20 травня 2002 між Криворізькою філією Приватбанку (кредитор) та Приватним підприємством «Кронобуд» (позичальник) в особі заступника директора ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір № 31-02, за умовами якого Банк зобов?язується надати позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії із загальним лімітом 220 000 грн в обмін на зобов?язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів, комісійної винагороди в обумовлені цим договором строки (а.с. 15-16).

Згідно із п. 1.3. Кредитного договору строк повернення кредиту - 20 травня 2003 року. Вказаний строк може бути змінено згідно п.п. 2.3.3, 2.4.1 цього Договору.

У забезпечення виконання позичальником зобов?язань за вказаним кредитним договором 20 травня 2002 року між Криворізькою філією Приватбанку (кредитор), ОСОБА_1 (поручитель) та ПП «Кронобуд» (боржник) був укладений договір поруки № 31-02/1, за умовами якого поручитель зобов?язується перед кредитором відповідати за виконання боржником своїх зобов?язань за кредитним договором № 31-02 від 20.05.2002 в повному обсязі, в сумі основного боргу, а також процентів за користування кредитом, пені, штрафів та інших передбачених кредитним договором санкцій (а.с. 17).

Згідно із пунктом 5 Договору поруки, вказаний договір припиняється в порядку, передбаченому ст.. 194 ЦК України (в редакції Закону 1963 року).

20 травня 2002 року між ПП «Кронобуд», від імені якого діяв ОСОБА_1 (заставодавець), та АТ КБ «Приватбанк» (заставодержатель) в забезпечення виконання зобов?язань за кредитним договором від 20.05.2002 № 31-02 був укладений договір застави майна № 31-02/1, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу за реєстровим № 2717 (а.с. 40-42).

Крім того, 20 травня 2002 року в забезпечення виконання позичальником ПП «Кронобуд» зобов?язань за кредитним договором від 20.05.2002 № 31-02 між позивачем ОСОБА_1 (заставодавець) та АТ КБ «Приватбанк» (заставодержатель) був укладений договір застави майна № 31-02/2, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу за реєстровим № 2718 (а.с. 43-44).

Крім того, пунктом 11.9 вказаних Договорів, сторонами погоджено, що заставодержатель має право доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника ПП «Кронобуд» за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року, а також про наявність та стан предмета застави, оформленого як забезпечення вищевказаного кредитного договору № 31-02 від 20.05.2002, у випадку, якщо ПП «Кронобуд» не виконує своїх зобов?язань за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року.

Відповідно до ст.. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов?язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання (стаття 625 ЦК України).

Відповідно ст. 598 ЦК України, зобов?язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Проте, як убачається із матеріалів справи, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу про виконання зобов`язання в повному обсязі за кредитним договором та договором поруки.

Відповідно до ст. 559 Цивільного кодексу України, договір поруки припиняється в результаті повного виконання основного зобов`язання.

Судом встановлено , що ПАТ «КБ «Приватбанком» було передано інформацію Товариству з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» за кредитним договором № 31-02 від 20 травня 2002 року та договором поруки до нього.

Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій» Бюро вилучає з кредитної історії:

інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними;

всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб?єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього;

інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії.

Бюро має право за участю Користувача здійснювати звірення інформації, яка була надана цим Користувачем для формування кредитної історії, та вносити до неї зміни на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та Договором.

Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину.

Проаналізувавши та оцінивши всі вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи, обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними, що відповідно до ст.. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Судом встановлено, що відповідно до ст.. 1 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» метою цього закону є врегулювання суспільних відносин, що виникають у сфері збору, оброблення, зберігання, захисту та використання інформації про виконання особами грошових зобов`язань, функціонування інституцій, пов`язаних з обміном інформацією про грошові зобов`язання та забезпечення прав та інтересів суб`єктів кредитної історії.

Таким чином, на думку колегії суддів Товариство з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» є лише особою, яка збирає, зберігає та використовує інформацію , яка надається банками.

АТ «КБ «ПриватБанк» надав інформацію про те, що кредит, за яким позивач виступав поручителем, є непогашеним.

Позивачем зазначена обставина не спростована.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про вилучення інформації, оскільки Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного договору і тільки зі спливом цього строку вилучає вказану інформацію.

Доводи позивача щодо того, що порука його за кредитним договором № 31-02 від 20.05.2002 є припиненою, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки позивач не надав суду достовірних та належних доказів на підтвердження цієї обставини.

Суд першої інстанції, прийшовши до висновку про визнання поруки ОСОБА_1 припиненою, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивачем такі вимоги не заявлялися , а позовні вимоги заявлені щодо визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії , а саме вилучити інформацію, яка нічим не спростована.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в позові судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

За таких обставин, додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2019 року, яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 по 3 600 грн витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в позові в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Тузової Владислави Олександрівни та представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій» Наконечної Альони Вікторівни задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2019 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва, постановлене під головуванням судді Батрин 19 березня 2019 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29 серпня 2019 року.

Суддя - доповідач:

Судді: