Справа №263/4456/19
Провадження №2/263/1420/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

03 вересня 2019 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючої судді Шевченко О.А.,

за участю секретаря Шпичак Є.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 26 березня 2019 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що в 1994 році на підставі договору найму житлового приміщення, укладеного між позивачем та АМП, було надано у тимчасове користування двокімнатної квартири, АДРЕСА_1

Після укладення договору найму в квартирі були зареєстровані: ОСОБА_1 (наймач); ОСОБА_4 (моя дружина); ОСОБА_2 (син) та відповідач ОСОБА_3 (син). В 2003 році відповідач одружився та разом з дружиною - ОСОБА_5 зібрав всі свої речи та пішов жити до орендованої квартири, ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дитина - ОСОБА_6 . В 2008 році відповідач звернувся до ОСОБА_1 з проханням тимчасово зареєструвати в квартирі свою дружину та дочку, пояснивши, що жити вони будуть на орендованої квартирі та незабаром добудують власне житло та,зареєструються там.

В 2010 році відповідач з родиною отримали свідоцтво про право власності на житло за адресою: АДРЕСА_2 та переїхали жити туди. 12.02.2010 р. моя невістка знялася з реєстрації в спірній квартирі та зареєструвалася по місцю мешкання, що вказано вище.

На підставі рішення Маріупольської міської ради від 19.10.2010 р. №5/46-6900 вищевказана квартира була прийнята у міську комунальну власність та рішенням Маріупольської міської ради від 16.03.2011 р. № 83 ОСОБА_1 був отриманий ордер на житлове приміщення серії НОМЕР_1 на вищевказану квартиру.

На час отримання ордеру в квартирі були зареєстровані: ОСОБА_1 (наймач); ОСОБА_4 (дружина); ОСОБА_2 (син), відповідач ОСОБА_3 (син) та ОСОБА_6 (онука).

В 2012 році ОСОБА_6 була знята з реєстрації в спірній квартири та зареєстрована по місцю фактичного мешкання в м. Новоазовськ.

ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_4 померла, у зв`язку з чим була знята з реєстрації.

На теперішній час у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_7 (позивач), ОСОБА_2 (позивач) та ОСОБА_3 (відповідач).

З 2003 року, коли відповідач пішов жити в інше місце та зібрав зі спірній квартири все належне йому майно, позивач неодноразово просила його знятися з реєстрації, однак безрезультатно.

Нам відомо, що відповідач проживає в АДРЕСА_2 , яке на теперішній час є тимчасово окупованою територією України.

Відповідачі не скористались своїм правом та відзив на позов на адресу суду не направили.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 10 червня 2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі.

Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 03 вересня 2019 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, у якій він не заперечував проти заочного вирішення справи.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, внаслідок відсутності її у постійному місці проживанні понад шість місяців.

Судом встановлено, що згідно з актом про фактичне проживання виданим комітетом Самоорганізації населення «Кальміуський» зазначено що ОСОБА_8 проживав разом з сім`ю у квартирі за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно з копії свідоцтва про смерть актовий запис №2471 від 25.11.2016 року зазначено що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з лицевого рахунку за №3698 від 03.06.2011 року зазначено що за адресою АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно з ордеру на житлове приміщення за №006016 від 03.07.2011 року зазначено що квартира розташована за адресою АДРЕСА_4 а належить ОСОБА_1 .

Проводячи оцінку аргументів сторін, які ґрунтуються на поданих доказах, суд приходить до висновку, що у своїй сукупності вони вказують на наявність підстав для вирішення судом питання щодо визнання ОСОБА_3 є таким, що втратив право на користування указаним житловим приміщенням, оскільки за установленими судом обставинами він не проживає в указаній квартирі без поважних причин більше 6 місяців.

Щодо порушення прав позивача та ким вони порушені, то суд керується положеннями ст. 4 ЦПК України та ст. 9, 72 ЖК Української РСР та вважає, що спір виник з приводу користування жилим приміщенням в будинку державного фонду стосовно наймачів жилого приміщення, які його займають за договором найму на підставі ордера та вважає, що із змісту підстав позову відповідачем порушуються житлові права позивача, у зв`язку з не виконанням відповідачем обов`язків, передбачених ст. 10 ЖК Української РСР .

Представлені суду докази відповідають змісту статей 77 - 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно із статтею 4 ЖК Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, пере адресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).

З установлених судом обставин необхідно дійти висновку, що ОСОБА_9 втратив інтерес до квартири, їх відсутність не пов`язана із поважними причинами, він не проживає в указаній квартирі більше ніж шість місяців, тому наявні підстави для визнання його таким, що втратила право користування квартирою. Належних доказів на підтвердження факту проживання відповідача у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців матеріали справи не містять. У силу вимог статті 71 ЖК Української РСР заявлений позов про не проживання відповідачів понад шість місяців у зв`язку з не поважними причинами за місцем реєстрації в жилому приміщенні є обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 4, 9, 71, 70 ЖК Української РСР, ст. ст. 3, 12, 13, 76-80, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3

Суддя: О.А. АДРЕСА_5 Шевченко