КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7826/2019 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гуль В.В., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 та за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 до акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_6 , про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 , звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «ВТБ Банк», ОСОБА_6 про визнання кредитного договору недійсним. Позов обґрунтовував тим, що 10 серпня 2010 року між ОСОБА_8 та АТ «ВТБ Банк» був підписаний договір про відкриття кредитної лінії №16П умови якого є такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, оскільки позичальнику не було надано інформацію про умови кредитування у формі передбаченій законодавством, також не надано детальний розпис сукупної вартості кредиту та обмежено право дострокового повернення кредиту. Окрім того позивач не давала згоду на передачу інформації до банку щодо власних доходів, як члена сім`ї позичальника, а сплата додаткових сум за договором є розпорядженням спільною сумісною власністю без згоди позивача.

Таким чином позивач вважає, що кредитний договір укладений з порушенням вимог законодавства, що є підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, і неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Вважає, що у рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року судом було проігноровано не надання детального розпису сукупної вартості кредиту та графіку платежів, не враховано порушення умовами договору права на особисте життя та його таємницю. Також не надано оцінку впливу правочину на інтереси дітей, не враховано, що сплата процентів та інших платежів за кредитом здійснювалось за рахунок спільної сумісної власності без згоди позивача. Зауважує, що умовами договору позичальника обмежено у праві дострокового повернення споживчого кредиту, що суперечить закону України «Про захист прав споживачів».

Також, не погодившись із вказаним судовим рішенням, особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість та порушення судом норм процесуального права, просив змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивації про те, що основне зобов`язання за договором виконано ним, як поручителем. Вказував, що суд першої інстанції не встановив належність відповідачів, що свідчить про невиконання обов`язку суду зі встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Крім того, звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_3 з невідомих причин змінила дійсні обставини укладення кредитного договору та витрачання кредитних коштів подружжя, наслідком чого стало введення в оману суду першої інстанції щодо дійсних обставин справи з одночасним порушення його прав та інтересів, тому вважає, що обставини викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають дійсності та є неправдивими.

Акціонерне товариство «ВТБ Банк», ОСОБА_6 , та ОСОБА_8 відзиви на апеляційні скарги, у встановлений апеляційним судом строк, не надали.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не доведено, що оспорюваним договором було порушено його права, а також не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитний договір було укладено в інтересах сім`ї, зокрема, що кредитні кошти були фактично спрямовані на отримання майна, використаного для потреб сім`ї. Також виходив з того, що оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року встановлено, що оспорюваний кредитний договір було укладено не в інтересах сім`ї, а особистих інтересах боржника, то відповідно до положень ч.4 ст. 82ЩІК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції, погоджується з доводами суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частинами першою та другою статті 65 СК Українизакріплено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Вказана норма закону регулює відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя і не стосується права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов`язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору.

Отже, кредитний договір не є договором щодо розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, а тому обов`язкової згоди іншого з подружжя на укладення такого договору законом не передбачено.

Разом з тим, у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 15 ЦІК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 1054 ЦК Українивстановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК Українидог у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що факт укладення кредитного договору не свідчить про порушення інтересів дітей, таким чином позивачем не доведено, що оспорюваним договором було порушено права дітей та позивача. Також та обставина, що позичальник відповідно до п.5.3.2 договору зобов`язаний надавати інформацію про доходи в тому числі і позивача, не вказує, що інформація буде надана без згоди останнього.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що кредитний договір не відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів» та підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки позивач не є стороною договору та вона разом зі своїми неповнолітніми та малолітніми дітьми інтереси, яких вона представляє, не є споживачами в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів», отже дія зазначеного закону на них не застосовуються.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що кредитний договір укладений без згоди дружини не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки положення ст. 65 СК регулює відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя і не стосується права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов`язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони договору. Отже, кредитний договір не є договором щодо розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, а тому обов`язкової згоди іншого з подружжя на укладення такого договору законом не передбачено.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що кредитним договором порушені права дітей, є безпідставними, оскільки позивачем не наведено у позові яке саме про дітей порушено відповідачами та які норми законодавства у сфері захисту прав дітей порушено при укладанні кредитного договору.

Доводи ОСОБА_5 про те, що його безпідставно не залучено до участі у справі, оскільки він є новим кредитором в наслідок виконання ним основного зобов`язання, як поручителя за Кредитним договором №16П від 10.08.2010 року та порушення у зв`язку з цим його прав, суд апеляційної інстанції вважає такими, що відповідають дійсності, разом з цим суд апеляційної інстанції у відповідності до норм ст.ст.51-53 ЦПК України позбавлений можливості поновити процесуальні права ОСОБА_5 , оскільки діючий ЦПК України не передбачає залучення до участі в справі на стадії апеляційного провадження третьої особи або відповідача. Також апеляційний суд вважає, що зазначена обставина не є підставою для скасування рішення.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу учасників справи та особи, яка не брала участі у справі у суді першої інстанції, що в силу положень ч.2 ст. 54 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення третьої особи про розгляд обставини справи, встановлені судовим рішенням, не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред`явленого стороною, яка брала участь у цій справі, до цієї третьої особи або позову, пред`явленого цією третьою особою до такої сторони.

Доводи ОСОБА_5 про те, що суд першої інстанції посилався на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2016 року, яке на сьогоднішній день оспорюється в апеляційному порядку, що є підставою для зміни рішення, є безпідставними, оскільки, як пояснили сторони в суді апеляційної інстанції на час ухвалення рішення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2016 року набулозаконної сили, а тому підстав для зміни судового рішення суд апеляційної інстанції не вбачає, а вважає зазначені обставини, як підстави для перегляду рішення за нововиявленими обставинами, у разі скасування рішення від 21.10.2016 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача та її дітей не були порушені відповідачами.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. 203, 215 ЦК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітньої ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «29» серпня 2019 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіВ.В. Гуль
О.І. Сліпченко