ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/218/19Головуючий по 1 інстанції - Марцішевська О.М.
Категорія: 304090000 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_2 ;

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Марцішевської О.М. у залі № 212Соснівського районного суду м. Черкаси 06.06. 2019 рокуо 17 год. 07 хв., повний текст виготовлений 11.06. 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, - :

в с т а н о в и в :

21.11.2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позивач в обґрунтування своїх вимог вказує, що вона надала у борг відповідачу ОСОБА_2 кошти, які заощаджені нею до вступу з відповідачем у шлюб, у сумі 30000 грн., що підтверджується розпискою, зі строком повернення протягом року з дня отримання коштів. Однак, у зазначений в розписці термін, ОСОБА_2 не повернув борг позивачу та на прохання повернути борг не реагує.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 кошти у розмірі 30000 грн., суму втрат від інфляції, 3 % річних за незаконне використання коштів у розмірі 7017,82 грн. та судовий збір - 704,80 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 15.02.2016 року в розмірі 30000 гривень, три відсотки річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 791,50 гривень, суму втрат від інфляції у розмірі 5850 грн., судовий збір у розмірі 704,80 гривень, а всього стягнути 37 346 грн. 30 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки рішення не ґрунтується на засадах верховенства права та не відповідає нормам матеріального права. Скаржник, вважає, що суд не з`ясував походження коштів, які ніби - то передані в борг. Він вказує, що встановлення факту, що це є спільні кошти позивача та відповідача, спростувало б твердження позивача про передавання їх у борг, адже неможливо передати в борг не особисте майно, так само як і отримати в борг своє ж майно. Суд не з`ясував, чи сторони проживали однією сім`єю до укладення шлюбу. Також, скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував норми ст. 75 СК України.

Особа, яка подає апеляційну скаргу просить рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2019 року у справі № 711/9956/18 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» апеляційний суд Черкаської області ліквідовано, утворено Черкаський апеляційний суд.

Відповідно до ч. 5 ст. 31 ЦПК України у разі ліквідації суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом.

26 липня 2019 року розпочав свою роботу Черкаський апеляційний суд, у зв`язку з чим йому була передана для розгляду вказана цивільна справа.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями через систему документообігу суду визначено для розгляду суддю (суддю-доповідача) Черкаського апеляційного суду Нерушак Л.В., суддів колегії у складі: Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, суддею-доповідачем Нерушак Л.В. прийнято до свого провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року проведення підготовчих дій по вищезазначеній апеляційній скарзі закінчено, а справу призначено до розгляду на 29 серпня 2019 року на 14 год. 00 хв. у порядку письмового провадження без участі сторін.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у письмову провадженні буз участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, посилаючись на боргову розписку, написану відповідачем, даючи оцінку розписці, як належному та допустимому доказу укладення між сторонами договору позики, оскільки розписка містить відомості про дату та суму отриманих в борг коштів, умови їх повернення та підтверджує сам факт передачі коштів. Суд вказав, що перебування сторін у шлюбі не позбавляє їх права на укладення між собою цивільно - правових угод, в тому числі у договору позики. Укладення договору позики підтверджено наданням розписки від 15.02. 2016 року, що передбачено ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Суд також послався, що позивачем надано докази : індивідуальні відомості про заробіток позивача за трудовими договорами за період з 2010 року по 2014 рік за даними персоніфікованого обліку Пенсійного Фонду України, та дані докази не спростовані відповідачем, ним не надано доказів про отримання ним заробітку чи іншого доходу у період спільного проживання з позивачем. Також суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем строків виплати боргу за договором позики, оскільки допущено прострочення виконання зобов`язання, а тому застосував ст. 625 ЦК України, та задовольнив вимоги позивача про стягнення 3% річних та інфляційних витрат згідно проведеного розрахунку, але у межах заявлених позивачем вимог.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних змісту розписки від 15.02.2016 року, написаної відповідачем по справі ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30000 грн. (тридцять тисяч гривень) та зобов`язався повернути кошти на протязі року у повному обсязі.

Взятих та себе зобов`язань відповідач ОСОБА_2 не виконав у строки, вказані у розписці, а тому позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом про стягнення грошових коштів, оскільки добровільно повернути кошти відповідач ОСОБА_2 не бажає.

Відповідно до норм ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої є якості.

Згідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги, що у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 висловлена правова позиція про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції належним чином досліджено та перевірено наявні у матеріалах справи докази, відповідно до вимог закону і вказаної вище правової позиції, тому доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а , отже, і не підлягають задоволенню.

Як зазначалося вище, у матеріалах справи наявна копія письмової розписки відповідача ОСОБА_2 від 15.02.2016 року, яка була досліджена судом першої інстанції, та з якої вбачається, що ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30000 грн. і зобов`язався їх повернути на протязі року в повному обсязі.

Із змісту представленої письмової розписки вбачається, що в ній зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передана та отримана у власність, зобов`язання їх повернути в конкретний строк, є особистий підпис позичальника ОСОБА_2 , який ним не оспорюється. Відповідач не довів та не спростував, що не писав вказаної розписки, не звертався з позовом щодо її недійсності, чи інших підстав, які б підтвердили , що змусили відповідача таку розписку надати позивачу.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України передбачається презумпція правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із положеннями частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до норм чинного цивільного законодавства договір позики відноситься до реальних договорів, тому передача грошей або речей є не тільки виконанням договору, але й його укладенням.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

З огляду на вищевикладене, проаналізувавши встановлені фактичні обставини у справі, оцінивши представлені у порядку ст. ст. 77, 80 ЦПК України докази в їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, й письмова розписка відповідача свідчить про його укладення 15.02.2016 року відповідно до вимог чинного цивільного законодавства. Отже, відповідач по справі ОСОБА_2 не надав доказів, які б спростовували укладення договору позики між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він відповідно до ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи на момент звернення до суду та ухвалення рішення відповідачем ОСОБА_2 не було здійснено жодних платежів за вищевказаним договором позики, оскільки такі докази не надано, відсутні дані щодо часткового чи повного повернення боргу, а тому суд першої інстанції підставно задовольнив позовні вимоги у повному обсязі.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що внаслідок порушення відповідачем строків виплати боргу за договором позики, відповідачем допущено прострочення грошового зобов`язання, а тому до стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України підлягають 3% річних та інфляційні втрати.

Таким чином, суд першої інстанції, керуючись нормами ст. 625 ЦК України, дійшов до вірного, обґрунтованого та вмотивованого висновку щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 791,50 грн. та суми втрат від інфляції у розмірі 5850 грн. згідно до розміру заявлених нею вимог.

Доводи скаржника стосовно того, що розписка надана відповідачем позивачу не відповідає та суперечить нормам Сімейного кодексу України, та, що дана розписка суперечить моральним засадам суспільства, виходячи з того, що шлюб це - сімейний союз жінки та чоловіка, сім`я є первинним та основним осередком суспільства, надання коштів під розписку одним із подружжя другому суперечить суті сімейних відносин та моральним засадам суспільства не знаходять свого відображення у відповідності до матеріалів справи та предмету позову, оскільки, як було зазначено судом першої інстанції, перебування сторін у шлюбі не позбавляє їх прав на укладення між собою цивільно-правових угод, в тому числі договору позики, з чим і погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги, наведені скаржником не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, визнавши розписку належним доказом по справі, тому доводи скаржника є безпідставними, не підлягають задоволенню судом апеляційної інстанції , оскільки не спростовують висновків суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог позивача.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції .

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду першої інстанції, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення .

Керуючись ст.ст. 258, 367, 368, 374,375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов