П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/10421/17

Провадження № 22-ц/4815/828/19

Головуючий у Рівненському міському суді:

суддя Кучина Н.Г.

Місце, дата і час ухвалення рішення: м. Рівне

Рівненської області о 15 год. 15 хв. 26.03.2019

Повний текст рішення складено: 28.03.2019

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Сурікова Світлана Іванівна;

відповідача - адвокат Курись Олексій Петрович;

за участі (в апеляційному суді): сторін, представника позивача - адвоката Сурікової Світлани Іванівни та представника відповідача - адвоката Гладкої Олени Володимирівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки в натурі із майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

05 липня 2017 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою. Мотивуючи свої вимоги, вказував про розірвання між сторонами 31 жовтня 2012 року шлюбних відносин, а також про належність відповідачу на підставі правового титулу відповідно до договору дарування від 17.05.2007 ВЕО №330318 земельної ділянки площею 0, 1000 га в АДРЕСА_1 . Під час шлюбу сторони збудували на цій ділянці житловий будинок, право на який визнано по 1/2 ідеальній частці за кожним.

Оскільки позивач має у власності 1/2 частку будинку, тому вважає, що він вправі користуватися й 1/2 часткою земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 06 липня 2017 року зазначений позов залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків заяви, який не може перевищувати п`яти днів з дня гот рипання позивачем копії ухвали.

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 19 вересня 2017 року відкрито судове провадження у справі за зазначеним позовом і призначено до розгляду.

Ухвалою Рівненського міського суду від 21 листопада 2017 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, на вирішення експертів якого поставлено питання про можливість поділу житлового будинку АДРЕСА_1 в натурі по 1/2 частці між двома співвласниками; якщо можливий такий варіант поділу, то вказати усі варіанти вказаного житлового будинку між сторонами; зазначити можливі варіанти поділу земельної ділянки по АДРЕСА_1 між сторонами, яка буде виділена позивачу як частина земельної ділянки під частиною земельної ділянки під частиною житлового будинку, яка буде йому виділена відповідно до висновку експерта, та частини земельної ділянки, що необхідна для обслуговування тієї частини житлового будинку, яка буде виділена йому згідно з висновком експерта, зі вказівкою площі кожного об`єкта, що на ній знаходиться, з урахуванням поділу житлового будинку відповідно до висновку експерта про його поділ, зі встановленням згідно з планом розподілу земельної ділянки меж по периметру, починаючи із фасадної.

Провадження у справі зупинено.

Ухвалою Рівненського міського суду від 08 листопада 2018 року провадження у справі відновлено.

Рішенням Рівненського міського суду від 26 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено повністю.

Проведено розподіл житлового будинку АДРЕСА_1 , що є у спільній частковій власності сторін, виділивши позивачу в натурі 1/2 частину спірного житлового будинку відповідно до варіанту №1 висновку судової інженерно-технічної експертизи №8483-8464 від 28 вересня 2018 року, приміщення, що зазначені синім кольором:

На першому поверсі:

1-4- столову площею 8, 7 м2;

1-5- житлову кімнату площею 20, 7 м2;

разом: 29, 4 м2;

на другому поверсі:

1-13- житлову кімнату площею 19, 5 м2;

1-14 - гардероб площею 19, 7 м2;

1-15- житлову кімнату площею 17, 2 м2;

1-16 - санвузол площею 5, 8 м2;

1-10* - частинку коридору площею 3, 3 м2;

разом: 59, 5 м2;

Всього: 88, 9 м2.

Припинено право спільної часткової власності.

Визнано за позивачем право власності на частину земельної ділянки, що зайнята 1/2 частиною житлового будинку, яка виділена йому, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування цієї частини земельної ділянки, що необхідна для обслуговування цієї частини житлового будинку, шляхом встановлення межі поділу земельної ділянки в АДРЕСА_1 , між сторонами відповідно до першого варіанту, визначеного висновком експерта, а саме виділено частину земельної ділянки геометричними розмірами по периметру за годинниковою стрілкою, починаючи з фасадної - 7, 78; 48, 48; 104 75; 35; 17; 5, 24; 9, 81; 2, 98; 3, 97 м площею 436, 5 м2, зображеної на схемі розподілу земельної ділянки (додаток 4).

Частину земельної ділянки під житловим будинком (літ. А-") площею 127 м2 залишено в спільному користуванні сторін.

Вирішено питання про судові витрати.

Позивач: ОСОБА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; прож. у АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 ; паспорт серії НОМЕР_1 , прож. у АДРЕСА_1 , та зареєстрована у АДРЕСА_3 .

На рішення суду ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, де покликалася на його незаконність та необґрунтованість, що полягають у неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні процесуального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом положень ч. 2 ст. 364 ЦК України щодо права співвласника на компенсацію вартості його частки у разі неможливості виділу у натурі частки зі спільного майна. Залишено без уваги і правила ст. 183 ЦК України щодо подільності чи неподільності речі, а також роз`яснення пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок".

Нехтуючи вимогами закону і вказаними роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, позивач не надав суду докази, на підставі яких можливо було би вирішити справу в частині виділу в натурі 1/2 частки спірного будинку. Також залишено без урахування й те, що Інструкція щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за №774/14041, передбачає такий виділ лише на підставі висновку експерта щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна та лише після визнання права власності на об`єкт нерухомого майна. Така інформація в матеріалах справи відсутня.

Щодо висновку експерта, то він повинен містити покликання на технічну можливість переобладнання приміщення в ізольовані квартири, які мають відповідати вимогам Державних будівельних норм для квартир, що висновком судової інженерно-технічної експертизи №8663-8464 від 28.09.2018 не обговорювалося. При цьому жодною будівельною нормою не передбачено існування у квартирі такого приміщення як "Гараж", а тому вважав, що варіант №1, за яким йому виділено приміщення в будинку, суперечить правилам ст.ст. 183, 358, 364, 379 і 380 ЦК України.

Не погоджувалася і з задоволенням позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, котра належить відповідачу. Оскільки право власності на спірну земельну ділянку набуте ОСОБА_2 не в порядку приватизації своєї частки із державного земельного фонду, а шляхом укладення договору дарування, тому, на її думку, при вирішенні цих правовідносин судом неправильно застосовано положення ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 319, ч.ч. 1, 2 ст. 321, ст. ст. 328, 373 ЦК України, п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, ст.ст. 3, 78, ч. 1 ст. 81, ст. 120, ч. 1 ст. 153 ЗК України, роз`яснення п. 18.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", а також ст. 8 ЦК України, яка регулює застосування аналогії закону.

Окрім того, пункт 2.3 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 №55, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за №774/14041, вказує про обов`язковість вирішення питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Між тим, матеріали справи не містять документів про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а титульне право існує лише на 1/2 частину і належить позивачу. Вважає, що відповідно до ст. 375 ЦК України вона, як власник земельної ділянки, вправі демонтувати спірний будинок, адже запропоновані експертом варіанти розподілу земельної ділянки порушують її право на землю.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про виділ в натурі частки із майна та встановлення порядку користування земельною ділянкою.

У поданому відзиві позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому покликався на те, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 січня 2014 року спірний житловий будинок визнано об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя і ним же за ОСОБА_1 визнано право на 1/2 ідеальну частку будинку без виділу її в натурі. Щодо вимог про виділ у натурі частки з майна і встановлення порядку користування ділянкою, то вони підтверджуються висновком судової інженерно-технічної експертизи №8463-8464 від 28.09.2018.

Крім цього, судом правильно застосовано при вирішенні справи ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 СК України та ст.ст. 364 і 370 ЦК України.

Також вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду про виділення позивачу відповідно до висновку судової інженерно-технічної експертизи №8463-8464 від 28.09.2018 у власність 436, 5 м2 земельної ділянки адже обґрунтовано застосовано положення ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України та п. 182 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" щодо переходу права на частину земельної ділянки пропорційно до частки у будинку.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як правильно з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 протягом часу з 06 травня 1995 року по 31 жовтня 2012 року перебували у зареєстрованих шлюбних відносинах (а.с. 47-48).

На підставі договору дарування від 17 травня 2007 року ВЕО №330318, що посвідчений нотаріально і зареєстрований в Реєстрі за №1433, відповідач набула право власності на земельну ділянку площею 0, 1000 га з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд; в АДРЕСА_1 (а.с. 49-50).

Також встановлено, що під час шлюбу на придбаній ОСОБА_2 земельній ділянці сторонами збудовано житловий будинок.

Крім визнання зазначеної обставини сторонами, факт будівництва будинку, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлено рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 січня 2014 року. Цим рішенням визнано і право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с. 117-121).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №77707619 від 04.01.2017, за реєстраційним номером 101 на підставі зазначеного судового рішення зареєстровано 1/2 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за позивачем (а.с. 11).

Спірні правовідносини виникли з приводу виділу в натурі з житлового будинку АДРЕСА_1 1/ 2 частки, що належить ОСОБА_1 , а також визнання права власності на частину земельної ділянки, що зайнята цією часткою житлового будинку, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування зазначеної частки житлового будинку шляхом встановлення межі поділу її загальної площі, правовий титул на яку належить ОСОБА_2 .

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні в матеріалах докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних прав і обов`язків до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, поділивши житловий будинок АДРЕСА_1 , що є у спільній частковій власності сторін, виділивши ОСОБА_1 в натурі 1/2 частку цього будинку відповідно до варіанту 1 висновку судової інженерно-технічної експертизи №8463-8464 від 28 вересня 2018 року приміщення, що позначені синім кольором:

На першому поверсі:

1-6- столову площею 8, 7 м2;

1-7- житлову кімнату площею 20, 7 м2;

разом: 29, 4 м2;

на другому поверсі:

1-17- житлову кімнату площею 19, 5 м2;

1-18 - гардероб площею 19, 7 м2;

1-19- житлову кімнату площею 17, 2 м2;

1-20 - санвузол площею 5, 8 м2;

1-10* - частинку коридору площею 3, 3 м2;

разом: 59, 5 м2;

Всього: 88, 9 м2.

Припинено право спільної часткової власності.

Визнано за ОСОБА_1 на частину земельної ділянки, що зайнята 1/2 частиною житлового будинку, яка виділена йому, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування цієї частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування цієї частини житлового будинку, шляхом встановлення межі поділу земельної ділянки в АДРЕСА_1 , між сторонами відповідно до першого варіанту, визначеного висновком експерта, а саме виділено частину земельної ділянки геометричними розмірами по периметру за годинниковою стрілкою, починаючи з фасадної - 7, 78; 48, 48; 104 75; 35; 17; 5, 24; 9, 81; 2, 98; 3, 97 м площею 436, 5 м2, зображеної на схемі розподілу земельної ділянки (додаток 4).

Частину земельної ділянки під житловим будинком (літ. А-") площею 127 м2 залишено в спільному користуванні сторін.

Як обґрунтовано зазначив суд, висновком судової інженерно-технічної експертизи №8463-8464 від 28 вересня 2018 року, що проведена Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, стверджено, що площа 1/2 частки спірного житлового будинку складає 99, 7 м2 і відповідає вимогам будівельних норм. Згідно із пунктом 2.22 ДБН В.2.2-15-2005 "Житлові будинки. Основні положення" існує технічна можливість виділу в натурі часток співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 84-106).

При цьому позивач не заперечував проти виділу йому частки у будинку за будь-яким із запропонованих судовим експертом варіантів, тоді як представник відповідача наполягав на застосуванні при вирішенні спірних відносин варіанту 1 та надання його довірителю у власність приміщень, позначених зеленим кольором.

Відповідно до першого варіанту поділу висновку судової інженерно-технічної експертизи пропонувалося:

-першому співвласнику виділити приміщення (синій колір на схемі поділу І варіант додаток 2) на першому поверсі:

1-4- столову площею 8, 7 м2;

1-5- жилу кімнату площею 20, 7 м2;

разом: 29, 4 м2.

-на другому поверсі:

1-13- жилу кімнату площею 19, 5 м2;

1-14- гардероб площею 13, 7 м2;

1-15- жилу кімнату площею 17, 2 м2;

1-16- санвузол площею 5, 8 м2;

1-10* - частину коридору площею 3, 3 м2;

разом: 59, 5 м2.

Всього - 88, 9 м2.

другому співвласнику виділити приміщення (зелений колір на схемі поділу І варіант додаток 2)

на першому поверсі:

1-1- коридор площею 5, 2 м2;

1-2 - коридор площею 11, 0 м2;

1-3 - кухню площею 9, 9 м2;

1-6- санвузол площею 4, 9 м2;

1-7 - кладову площею 1, 6 м2;

1-8 - котельню площею 8, 8 м2;

1-9- гараж площею 20, 2 м2;

разом: 61, 6 м2.

на другому поверсі:

1-10- частину коридору площею 12, 3 м2;

1-11 - жилу кімнату площею 15, 1 м2;

1-12 - жилу кімнату площею 15, 3 м2;

разом: 41, 6 м2.

Всього: 104, 3 м2.

Вартість частини житлового будинку, яка пропонується виділити першому співвласнику, становить 1 736 679 гривень, а відповідно вартість частини, що пропонується виділити другому співвласнику, складає 2 037 521 гривню.

Фактична частка першого співвласника по запропонованому першому варіанту поділу становить 46/100 часток, або 23/50, відповідно - другого співвласника 54/100, або 27/50. Отже, зазначений варіант поділу запропоновано з відхиленням від ідеальної частки кожному із співвласників.

За цих умов другому співвласнику слід сплатити першому співвласнику грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки в розмірі 150 421 гривню.

Зазначеним висновком експерта встановлено можливість виділу земельної ділянки, за якою першому співвласнику 1/2 частки пропонується виділити частину земельної ділянки геометричними розмірами по периметру за годинниковою стрілкою, починаючи з фасадної - 7, 78; 48, 48; 10, 75; 35, 17; 5, 24; 9, 81; 2, 98; 3, 97 м площею 436, 5 м2, що зображена на схемі розподілу земельної ділянки (додаток 4). Другому співвласнику 1/2 частки пропонується виділити частину земельної ділянки геометричними розмірами по периметру за годинниковою стрілкою, починаючи з фасадної - 12, 36; 3, 97; 10, 04; 9, 78; 7, 76; 35, 17; 9, 89; 49, 79 м площею 436, 5 м2, зображеної на схемі розподілу (додаток 4).

Окрім цього, частину земельної ділянки під житловим будинком (літ. А-2) площею 127 м2 пропонується залишити у спільному користуванні (а.с. 84-106).

Також висновком експерта запропоновано й інший можливий варіант поділу в натурі будинку АДРЕСА_1 та порядок користування земельною ділянкою. Проте судом попередньої інстанції правильно взято до уваги, що при вирішенні спірних відносин позивач не заперечив проти будь-якого варіанту поділу майна, тоді як представник ОСОБА_2 просив урахувати інтереси його довірителя, здійснити поділ за першим варіантом і залишити в користуванні приміщення, що позначені земельним кольором.

Оскільки в суді відповідач через свого представника - адвоката Курися О.П. заперечувала проти застосування другого варіанту висновку експерта, тому її ж позицією в судовому засіданні спростовуються доводи апеляційної скарги про хибність висновків суду щодо виділення приміщень за першим варіантом висновку експерта.

Тому при поділі спірного майна в натурі судом обґрунтовано застосовано саме умови першого варіанту висновку експерта, вимоги ст.ст. 367, 364 ЦК України, а також роз`яснення, що дані у пунктах 7-9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 "Про застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок".

Щодо спору про визнання права на частину земельної ділянки за позивачем, яка повністю належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 17 травня 2007 року, що посвідчений нотаріально і зареєстрований у Реєстрі за №1433, то його розв`язано відповідно до обставин справи та цивільного і земельного законодавства.

Отже, не можна погодитися з аргументами відповідача про правову неможливість застосування при вирішенні правовідносин принципу аналогії закону. Так, пунктом 182 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівлі, споруди, що є спільною сумісною власністю, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції, яка діє на час вирішення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення а обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діє на час вирішення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власність іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

В розумінні ч. 1 ст. 8 ЦК України аналогія закону застосовується в тому випадку, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини.

Не заслуговують на увагу і твердження автора апеляційної скарги про відсутність у відповідача права власності на частку у житловому будинку АДРЕСА_1 , виходячи з такого. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 січня 2014 року визнано зазначений спірний житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності сторін як подружжя та визнано за ОСОБА_1 право на 1/2 частку у цьому будинку. Таким чином, решта житлового будинку, яка також складає 1/2 частку (100%, або 1 ціла, -50%, або 1/2, = 50%, або 1/2) належить на праві власності ОСОБА_2 . При цьому вбачається, що за фактичного існування права власності на частку враховується відсутність правового титулу за нею, з реєстрацією якого вона зволікає.

Спростовуються правильністю висновків суду і доводи апеляційної скарги про помилковість застосування норм матеріального права.

Колегія суддів не згодна з посиланнями відповідача на недодержання норм процесуального права.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, що є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, ОСОБА_2 зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

Неправильним убачається і твердження про помилковість висновку експерта №8463-8464 від 28 вересня 2018 року, що проведений у судовій інженерно-технічній експертизі, адже вони є необґрунтованими.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність юридичних підстав для виділу частки в натурі з житлового будинку та визнання права на 1/2 частину земельної ділянки, то колегія суддів з ними також не згодна з міркувань, викладених в оскаржуваному рішенні.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також основоположними елементами права на справедливий суд. Виходячи з конструкції ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, можна зробити висновок, що у ній закріплено такі елементи права на судовий захист: 1.) право на розгляд справи; 2.) справедливість судового розгляду; 3.) публічність розгляду справи та проголошення рішення; 4.) розумний строк розгляду справи; 5.) розгляд справи судом, встановленим законом; 6.) незалежність і безсторонність суду.

Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Заперечення ОСОБА_2 проти обставин, які ґрунтуються на вимогах закону, не спростовують правильності висновків суду попередньої інстанції.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 374, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 14 год. 35 хв. 15.08.2019

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.В.Бондаренко

С.С.Шимків