ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2271/19 Справа № 205/4245/17 Суддя у 1-й інстанції - Нижний А.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх та в інтересах ОСОБА_3 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх та в інтересах ОСОБА_3 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення (а.с. 1-6).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 26.07.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Петрушенською І.Р. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи у спірній квартирі зареєстрований батько позивача. ОСОБА_4 будучи попереднім власником квартири, дозволив в даній квартирі проживати своєму сину ОСОБА_5 з дружиною, відповідачем по справі та їх дитиною. У 2009 році рідний брат позивача ОСОБА_5 помер. Відповідач зі своїм сином фактично проживають і до теперішнього часу, на його неодноразові прохання виселитись з квартири відповідач відмовлялась, чим позбавляє його права вільно користуватись та розпоряджатись своїй майном. Також зазначає, що відповідач разом зі своїм сином зареєстровані в АДРЕСА_2 , а відтак мають право користування іншим житлом (а.с. 1-2).

Просить усунути перешкоди у користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_1 та її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року заявлені позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі /а.с. 55-56/.

Своє рішення суд обгрунтував тим, що відповідач разом зі своїм сином не є співвласниками спірного домоволодіння, а право власності позивача є непорушним та таким, що підлягає судовому захисту (а.с. 56).

ОСОБА_1 зверулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення суду (а.с. 61-62, 71-72).

Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 30 травня 2018 року заяву ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення (а.с. 125).

ОСОБА_1 із заочним рішенням суду не погодилася та подала апеляційну скаргу, в якій просить заочне рішення суду скасувати, посилаючись на те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини справи,ь у зв`язку з чим винесено необґрунтоване рішення /а.с. 132-133, 142-143/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 26.07.2013р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Петрушенською І.Р. (а.с.16-17).

З позовної заяви та довідки про реєстрацію місця проживання особи (а.с.20) вбачається, що у спірній квартирі зареєстрований батько позивача ОСОБА_4 ОСОБА_4 будучи попереднім власником квартири, дозволив в квартирі проживати своєму сину ОСОБА_5 з дружиною, відповідачем по справі та їх дитиною.

У 2009 році рідний брат позивача ОСОБА_5 помер (а.с. 86).

ОСОБА_1 зі своїм сином фактично проживають і до теперішнього часу проживають в квартирі, що підтверджується обставинами викладеними в позові (а.с. 2,) та не спростовується відповідачем (а.с. 82, 89, 132, 148). На неодноразові прохання позиваач виселитись з квартири відповідач відмовляється, чим позбавляє його права вільно користуватись та розпоряджатись своїй майном.

Також, встановлено, що відповідач разом зі своїм сином зареєстровані в АДРЕСА_2 та має право власності на частку квартири після смерті чоловіка за адресою: АДРЕСА_4 , що не спростовується відповідачем, а відтак мають право користування іншим житлом.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач разом зі своїм сином не є співвласниками спірної квартири, право власності позивача є непорушним та підлягає захисту.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

В частині другій статті 64 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що відповідач своїми діями чинить перешкоду позивачу та порушує його право на вільне користування та розпорядження своїм майном.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги посилання заявника в апеляційній скарзі на те, що квартира була спочатку придбана в іпотеку, вона та її чоловік сплачували кошти по іпотеці, а також, що нею сплачувались кошти на утримання квартири, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження даних обставин.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров