Справа №705/4698/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2019 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Мазуренко Ю.В.

при секретарі Романовій О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зобов`язання оформлення додаткової угоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Уманського міськрайонного суду Черкаської області в листопаді 2018 року було подано позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання оформлення додаткової угоди. У позові позивач вказує, що «… По Договору від 27.05.1994р. (додаток 2) частина будинку по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на правах спільного користування неподільного майна. Але 29.08.2017р. ОСОБА_3 демонстративно без мого дозволу вийшла (брезкіт) з Договору 1994р. і частину майнових прав передала ОСОБА_2 і неправомірно визначила їх як особисту приватну власність та вільну від договірних зобов`язань приховав діючі судові спори. Але згідно чинного законодавства Договір 1994р., зберігає свою силу в повному обсязі і після переходу права власності правонаступника, а попередник не звільняється від відповідальності за порушення прав і обов`язків, що мали місце під час його дії. Крім того, позивач в позові вказує, що Брезкіт змінив умови спільного проживання, розподілу приміщень, ремонту та ін.., що потребує додаткової угоди до Договору 1994 р. з правонаступником…». В позові позивач просить суд:

«…1. Зобов`язати ОСОБА_2 як правонаступника, оформити додаткову угоду до Договору від 27.05.1994р. як його невід`ємну частину.

2. Судовий збір стягнути з відповідачки...».

Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Мазуренко Ю.В. від 12.11.2018 р. позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

20.11.2018 р. ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Мазуренко Ю.В. позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання оформлення додаткової угоди було визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 18.12.2018 р. за результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 було скасовано ухвалу Уманського міськрайонного суду від 20.11.2018 р., а справу було направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду та вказано, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, у тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Також, в постанові вказано, що враховуючи фундаментальний принцип безперешкодного доступу до правосуддя, визначений Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (п.1 ст. 6), колегія суддів апеляційного суду вважає, що постановлена судом першої інстанції ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст. 379 ЦПК України, тобто порушення норм процесуального права.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав вимоги позову, посилаючись на обставини викладені в ньому. Також він вказував, що у провадженні Уманського міськрайонного суду є інші позови з іншими позовними вимогами, оскільки незаконними діями відчужувача майна ОСОБА_3 та набувачів майна порушуються його права, як власника майна.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання, будучи належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, повідомленою про місце, дату та час проведення судового засідання у справі, -не з`явилася. Однак, 18.03.2019 року на адресу суду за вх.. №8352 від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява, у якій вона вказує, що позовну заяву та вимоги позову вона вважає незаконними та безпідставними, які направлені на умисне завдання шкоди її правам, свободам та законним інтересам. Відповідач вказує, що позовна заява подана з порушенням вимог пунктів 4,5,6,7,8,9,10 частини 3 статті 185 ЦПК України. Також, відповідач у поясненнях вказує, що оригіналу вказаного позивачем договору дарування у позивача немає, і не може бути, оскільки він змінений за рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.02.2015 року у справі № 705/1334/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення обмежень права спільної часткової власності, яке ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 02.04.2015 року залишено без змін та рішенням виконкому Уманської міської ради № 91 від 25.02.2010 року, яким проведено перепланування 1/3 частини на дві окремо виділені 1/6 частки житлового будинку, з окремими входами. У заяві зазначено, що даний факт підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 159048381 від 11.03.2019 року, згідно якої за ОСОБА_1 зареєстровано 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, дублікат, що має силу оригіналу, серія та номер 3-305, виданий 11.02.2005 р., Державним нотаріусом Дашицькою Л.Л. Відповідач зазначає, що договір дарування має серію та номер 2-1577 від 27.05.1994 року, умови якого змінювалися неодноразово. Тому, відповідач вказує, що посилання позивача на договір дарування від 27.05.1994р., як на доказ подання позову є безпідставним, а сам позов поданий за відсутності предмету позову. Крім того, у заяві відповідач вказує на зловживанні позивачем процесуальними та матеріальними правами, що доводить кількість справ, які перебувають у суді за позовом ОСОБА_1 . Відповідач у заяві зазначає, що вказані обставини вказують на подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, що є зловживання процесуальними правами. Тому відповідач просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а розгляд справи проводити у її відсутність.

Вислухавши пояснення позивача, врахувавши процесуальну позицію відповідача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) праві та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.5 ЦПК України).

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Спосіб захисту порушеного права, відповідно до ст. ст. 15, 16, 20 ЦК України, при зверненні до суду обирається позивачем. Перелік способів захисту, наведений у ч. 2 ст. 16 ЦК України не є вичерпним, оскільки суд може захистити порушене цивільне право іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу України.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, у тому числі є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

На підставі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (в тому числі в електронному вигляді).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договори дарування нерухомої речі та валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесяти кратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладаються обов`язково у письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню.

За ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як встановлено судом, відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1577, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_6 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень частини третьої та четвертої статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Спільною частковою власністю має вважатися власність двох чи більше співвласників, частка кожного з яких у праві власності є завідомо визначеною в конкретній величині. Співвласникам, як і кожному індивідуальному власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно ст. 627, ч.1 ст. 638 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

При цьому, угода - дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Дії як юридичні факти завжди мають вольовий характер і поділяються на правомірні й неправомірні. Угоди - це вольові і правомірні дії, безпосередньо спрямовані на досягнення правового результату, а саме: на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ст.639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом дана форма для даного виду договорів не вимагалася.

У статті 640 ЦК України вказується, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Зміни і доповнення до договору складаються у письмовому вигляді, підписуються сторонами і є невід`ємною частиною цього договору з моменту набрання ними чинності. Для цього підписують додаткові угоди до нього. Додаткові угоди можуть доповнювати, змінювати або скасовувати окремі положення основного договору ( при цьому, не можна змінити додатковою угодою сторону угоди). Діядодаткової угоди поширюється тільки на відносини сторін, визначені договором. Вона не може встановлювати права та обов`язки третіх осіб (якщо жодна зі сторін не представляє їх інтересів), а також не повинна виходити за межі предмету договору. Укладаючи додаткову угоду, необхідно чітко зазначити в ній найменування сторін і коректно (із зазначенням номера, дати і повної назви договору) посилатися на основний договір. Додаткові угоди укладають, коли на момент укладення договору неможливо точно визначити окремих його умов.

Цивільний кодекс України визначає такі форми права власності: право приватної власності, право державної власності та право комунальної власності (ст.ст. 325,326,327).

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України гарантується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можу бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню. Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають

Керуючись 12, 13, 19, 23, 206, 258-259,264, 265, 273, 354, ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про зобов`язання оформлення додаткової і окремої угод - відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 днів з дня його складення через суд першої інстанції до Черкаського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.В. Мазуренко

Повний текст рішення виготовлено 23.08.2019 року.