Справа № 305/1335/18
Провадження по справі №2/305/68/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.08.2019 Рахівський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючої судді Бліщ О.Б.

секретаря судового засідання Вербещука В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Рахівського нотаріального округу - Марина Алла Степанівна про встановлення права власності на житловий будинок та втрату права на проживання,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 19 серпня 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 28 серпня 2019 року.

30 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Рахівського нотаріального округу Маріна А.С. про встановлення права власності на житловий будинок та втрату права на проживання.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого 24.01.1996 виконкомом Великобичківської селищної ради, житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , у рівних частках належав її батьку - ОСОБА_3 та матері - ОСОБА_4 . Мама померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті, батько, 09.01.1998, отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на Ѕ житлового будинку, належного матері і, таким чином, йому став належати в цілому вказаний житловий будинок. В їх сім`ї було п`ятеро дітей. У 1992 році, на час смерті матері, їх було 4 неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , 1974 року народження, ОСОБА_6 , 1981 року народження (відповідач по справі), ОСОБА_1 , 1978 року народження (позивачка) та ОСОБА_8 , 1987 року народження. Брат та сестри, коли стали дорослими, пішли собі жити окремо, а в будинку залишилися проживати вона із батьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт батько не залишив і таким чином відкрилася спадщина за законом. При цьому, її брат, ОСОБА_2 ,хоч і зареєстрований у спірному житловому будинку, однак упродовж 12 років там, не проживає, оскільки після одруження почав проживати у житловому будинку дружини за адресою АДРЕСА_2 . У зв`язку з наведеним, вона звернулася до приватного нотаріуса Рахівського нотаріального округу Маріна А.С. про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, однак їй було відмовлено у зв`язку з тим, що її брат також має право на частку у спадковому житловому будинку. Вважає, що на даний час вона є єдиним спадкоємцем за законом, так як лише вона прийняла спадщину, оскільки проживала з батьком у спірному житловому будинку до його смерті і продовжила проживати у будинку і після його смерті. З огляду на викладене, вважає, що спірний житловий будинок належить їй на праві власності у цілій частині. Таким чином, просила задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на проживання у спірному житловому будинку та визнати за нею право власності на даний будинок в цілому.

Ухвалою суду від 06.08.2018 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано час позивачці на усунення недоліків упродовж 10 днів з дня отримання ухвали.

На виконання ухвали суду від 06.08.2019 позивачкою 17.08.2018 надано нову позовну заяву.

Ухвалою суду від 13.09.2018 відкрито провадження у даній справі.

21 березня 2019 року відповідач ОСОБА_2 надав суду письмові пояснення, у яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Свою позицію обґрунтовує тим, що він, так як і позивачка, на час смерті матері були неповнолітніми та проживали з нею за однією адресою. Після її смерті всі неповнолітні діти та батько фактично прийняли спадщину на підставі ст. 535 ЦК УРСР як особи, які мають обов`язкову частку у спадщині. Тобто, на даний час він є співвласником спірного житлового будинку і тому він, як співвласник, має право користування належною йому частиною житлового будинку. З огляду на викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Також відповідач подав до суду письмову заяву. у якій просив розглянути справу за його відсутності та відмовити у позові ОСОБА_1 , з підстав, наведених у письмових поясненнях.

Ухвалою суду від 14.05.2019 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_9 пояснили, що дійсно, відповідач ОСОБА_2 має право на частку спірного житлового будинку, як спадкоємець за законом. У зв`язку з цим, зменшили свої позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 в розмірі 7/10 частки. В іншій частині просили позов задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві.

Заслухавши думку позивачки та її представника, проаналізувавши письмові пояснення відповідача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до часткового задоволення з огляду на викладене.

Так, судом встановлено, що батькам сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , в рівних долях (по Ѕ частині будинку), що підтверджується свідоцтвом № НОМЕР_2 від 20.01.1996 на право особистої власності на житловий будинок, виданим Виконавчим комітетом Великобичківської селищної ради (том 1 а.с. 21).

Згідно копії свідоцтва про смерть, мати позивачки, ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с. 8). Після смерті ОСОБА_4 , її чоловік, ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, став власником Ѕ житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , належного його покійній дружині. Наведене підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 29.01.1998, виданого Рахівською державною нотаріальною конторою (том 1 а.с. 22) та копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 50324862 від 18.12.2017 (том 1, а.с. 16).

Разом з тим, у відповідності до вимог ст. 535 ЦК УРСР, який діяв на час смерті ОСОБА_4 , неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка).

Таким чином, неповнолітні діти ( ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 ) померлої успадкували частину, належного їй житлового будинку, як спадкоємці за законом.

Окрім цього, з урахуванням вимог п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, неповнолітні діти ОСОБА_4 прийняли спадщину, оскільки фактично вступили у володіння спадковим майном так, як на час її смерті були неповнолітніми і проживали разом з батьком у житловому будинку.

Наведене також підтвердила у судовому засіданні як позивачка ОСОБА_1 , так і у своїх письмових поясненнях відповідач ОСОБА_2 .

З огляду на викладене судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є власником частини житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 , а тому на нього, як на співвласника житлового будинку поширюються вимоги ст. 361 ЦК України, а не вимоги ст. 405 ЦК України, що корелюються із вимогами ст.ст. 71, 107 ЖК УРСР.

Окрім наведеного, суд зазначає наступне.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пунктах 10 та 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Разом з тим, чинний ЦПК України регламентує, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки судом встановлено та підтверджено у судовому засіданні і самою позивачкою ОСОБА_1 , що відповідач ОСОБА_2 , є співвласником частини житлового будинку батьків, то її позовні вимоги у частині визнання відповідача ОСОБА_2 особою, яка втратила право користування жилим приміщенням не підлягають до задоволення.

Разом з тим, судом у судовому засіданні встановлено, що позивачка також є власником частини житлового будинку її батьків як спадкоємець за законом, що підтверджується як самими сторонами, так і копіями документів долучених до позовної заяви, а тому суд вважає за необхідне задовольнити змінені позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 . При цьому суд бере до уваги те, що відповідач ОСОБА_1. є співвласником даного житлового будинку як спадкоємець по закону, рідна сестра сторін ОСОБА_8 відмовилась від своєї частки у спадщині на користь позивачки ОСОБА_1 (том 1 а.с. 7), а ОСОБА_5 не прийняла спадщину.

Керуючисьст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 273, 274, 354, 355, п.15.5 Перехідних поло- жень Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканкою АДРЕСА_1 право власності на 7/10 частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканця АДРЕСА_2 таким, що втратив право на проживання у житловому будинку в АДРЕСА_1 - відмовити.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 гривень та 1449,00 гривень, залишити за позивачкою.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 , мешканка АДРЕСА_1 .

Відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканець АДРЕСА_2 .

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору: приватний нотаріус Рахівського нотаріального округу Маріна Алла Степанівна, місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду або через Рахівський районний суд Закарпатської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 серпня 2019 року.

Головуюча: Бліщ О.Б.