Постанова

Іменем України

12 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 653/3663/17

провадження № 61-5980св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 30 травня 2018 року у складі судді Венглєвської Н. Б., постанову Херсонського апеляційного суду від 30 січня 2019 року у складі колегії суддів: Вейтас І. В., Кузнєцової О. А., Приходько Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення недійсним, у зв`язку з існуванням іншого наказу.

Позовна заява мотивована тим, що 15 червня 2015 року на підставі письмового трудового договору ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем на постійну роботу на посаду бухгалтера прийнята ОСОБА_2 , на яку покладено зобов`язання виконувати - звітність підприємства, ведення каси, звірка з поставниками, про що був виданий наказ від 15 червня 2015 року № 3.

Наказом ФОП ОСОБА_1 від 30 червня 2016 року № 137 ОСОБА_2 була звільнена з роботи - за згодою сторін.

За весь час роботи впродовж року, ОСОБА_2 щомісячно отримувала заробітну плату у розмірі 1 350 грн, що було передбачено трудовим договором від 15 червня 2015 року. Гроші в рахунок заробітної плати ОСОБА_2 брала із каси.

Позивач зазначає, що у травні 2016 року у продавця належного ФОП ОСОБА_1 магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_3 було виявлено нестача товару у великих розмірах. Ця матеріально-відповідальна особа була безпосередньо пов`язана з бухгалтером ОСОБА_2 , яка вела грошовий облік товарів та через касу проводилися усі розрахункові операції. За цим фактом відносно продавця ОСОБА_3 СВ Генічеського ВП ГУНП відкрито кримінальне провадження.

У листопаді 2016 року проведена документальна ревізія матеріально-відповідальної особи ОСОБА_3 , згідно з актом від 15 листопада 2016 року встановлено нестачу грошових коштів у касі на суму 133 327,76 грн, а так само встановлено нестачу грошових коштів у касі на суму 11 606 грн, чим доведено присвоєння готівкових коштів бухгалтером ОСОБА_2 шляхом зловживання службовим становищем.

Крім того, у документах бухгалтерського обліку було виявлено наказ ФОП ОСОБА_1 № 4 від 30 червня 2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади бухгалтера - за згодою сторін. Позивач зазначає, що цей наказ є підробленим самою ОСОБА_2 з метою ухилення від відповідальності за крадіжку коштів ФОП ОСОБА_4 . Оскільки, існує два накази про звільнення ОСОБА_2 , які суперечать один одному, а справжність жодного з них не встановлена у передбаченому законом порядку, звернувся з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного ФОП ОСОБА_1 просив визнати наказ ФОП ОСОБА_1 від 30 червня 2015 року № 4 про звільнення з посади бухгалтера ОСОБА_2 з 30 червня 2015 року за згодою сторін недійсним, у зв`язку з її звільненням з посади 30 червня 2016 року на підставі наказу № 137.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 30 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено існування трудових відносин нім ним та відповідачем після 30 травня 2015 року.

При цьому, суд зазначив, що оскільки між сторонами існували трудові відносини, які були припинені за згодою сторін, то підстави для застосування норм цивільного законодавства, які регулюють порядок визнання цивільно-правових договорів недійсними (статті 203, 215 ЦК України), для визнання наказу роботодавця про звільнення працівника недійсним відсутні.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 30 січня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У 16 березня 2019 року ФОП ОСОБА_1 подав до Верховного Суду, касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга обґрунтовувалась порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заявник зазначає, що неправильним є висновок судів про те, що позивач неправильно обрав засіб захисту своїх прав. Оскільки, вимоги про визнання правочину недійсним передбачено пунктом 2 частиною першою статті 16 ЦК України. Тому, незважаючи на те, що між сторонами більше року існували трудові правовідносини, нормами КЗпП України не передбачено припинення трудових відносин шляхом підроблення наказів про звільнення, тому оспорюваний наказ є недійсним на підставі статей 203, 215, 230 ЦК України.

Доводи інших учасників справи

06 серпня 2019 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу. У письмових запереченнях відповідачка зазначила, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені. Просила в задоволенні касаційної скарги відмовити, оскаржене рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2019 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.

05 липня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Курило В. П.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 15 червня 2015 року відповідно до наказу № 3 ФОП ОСОБА_1 прийняв на посаду бухгалтера ОСОБА_2 з 15 червня 2015 року з оплатою праці згідно з трудовим договором.

15 червня 2015 року між сторонами укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю.

Наказом від 30 червня 2015 року № 4 ОСОБА_2 звільнена з 30 червня 2015 року за згодою сторін.

У трудовому договорі зроблено відмітку, що трудовий договір розірваний сторонами 30 червня 2015 року, у трудовій книжці ОСОБА_2 вчинено запис про звільнення 30 червня 2015 року.

Згідно з даними Генічеської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ФДС України у Херсонській області фізичній особі ОСОБА_2 за роботу у ФОП ОСОБА_1 нарахована заробітна плата лише у червні 2015 року. В звітності ФОП ОСОБА_1 за інші періоди інформація щодо нарахування заробітної плати ОСОБА_2 відсутня.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що позивачем не надано суду достатніх належних та допустимих доказів наявності трудових правовідносин між ним та відповідачкою з 01 липня 2015 року по 30 червня 2016 року.

Зокрема, не доведено нарахування та отримання ОСОБА_2 у ФОП ОСОБА_1 заробітної плати за період з липня 2015 року до червня 2016 року, нарахування та здійснення перерахування передбачених законом податків та зборів з отриманого доходу ОСОБА_2 за вказаний період часу.

Крім того, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що між сторонами у справі з 15 червня 2015 року існували трудові правовідносини, які були припинені за згодою сторін, а тому відсутні підстави для застосування норм цивільного законодавства, які регулюють порядок визнання цивільно-правових договорів недійсними (стаття 215 ЦК України) для визнання недійсним наказу роботодавця про звільнення працівника.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржене рішення суду апеляційної інстанцій ухвалене з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 30 травня 2018 року, постанову Херсонського апеляційного суду від 30 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило