Провадження №22-ц/812/1395/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 серпня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.

за участі: представника позивача - Єнчевої О.О. ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 468/422/19 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» на рішення, яке постановив Баштанський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Муругова Віталія Васильовича у приміщенні цього суду 25 червня 2019 року, повний текст якого виготовлений в той же день, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У березні 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» (далі - ТОВ «ФК «Форза») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що між ТОВ «ФК «Форза» та відповідачем ОСОБА_2 18 листопада 2018 р. укладений договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3. Вказаний договір був укладений в електронній формі шляхом реєстрації відповідача на Інтернет сайті позивача і виконання ним певних дій, які свідчать про укладення договору.

За умовами договору позивач 18 листопада 2018 р. перерахував відповідачу через платіжну систему Liqpay грошові кошти в сумі 2649 грн.

Строк користування кредитом був визначений до 17 грудня 2018 р.

Станом на 20 березня 2019 р. відповідач має заборгованість перед позивачем в сумі 8092,80 грн., з яких: 2649 грн. - заборгованість за кредитом; 1470,30 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2649 грн. - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 1324,50 грн. - заборгованість за пенею.

Після надання кредиту позивач отримав від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, акт про правопорушення на ринку фінансових послуг від 28 лютого 2019 р. №173/16-5/15, відповідно до якого позивач надав відповідачу послугу не на підставі договору, оскільки акцептування пропозиції було здійснене без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі.

У зв`язку з цим позивач просив визнати на підставі ч. 2 ст. 218 ЦК України дійсним договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 18 листопада 2018 р. та стягнути з відповідача заборгованість за вказаним договором в сумі 8092,80 грн. та витрати по сплаті судового збору.

13 травня 2019 р. від відповідача надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову.

Відзив мотивований тим, що вимоги позивача є безпідставними, недоведеним є факти укладення між сторонами кредитного договору та його підписання відповідачем, факти перерахування позивачем кредитних коштів. Відповідач разом з поданням відзиву подав клопотання про витребування у позивача додаткових доказів.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 25 червня 2019 р. в позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що судом на підставі тексту договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 18 листопада 2018 р. та акту про правопорушення, вчинені ТОВ «Фінансова компанія «Форза» на ринку фінансових послуг від 28 лютого 2019 р. №173/16-5/15, встановлено, що вказаний договір не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки при прийнятті пропозиції про укладення договору не був заповнений формуляр заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, підписаний в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Позивачем не доведено, що сторони погодили всі істотні умови кредитного договору, а текст договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 18 листопада 2018 р. не є таким, що підписаний відповідачем в розумінні ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», а тому не може бути письмовим доказом погодження ним істотних умов кредитного договору.

Позивачем також не доведено факту підтвердження відповідачем вчинення позивачем дії по виконанню кредитного договору, оскільки сам факт безготівкового переказу позивачем грошових коштів на рахунок не є доказом того, що відповідач погодив такий переказ та прийняв його, що відповідач категорично заперечує, а надані позивачем картка рахунку 3611 відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не є первинним документом, що підтверджує переказ коштів, та, в першу чергу, не містить відомостей про переказ таких коштів на відповідний рахунок з конкретним номером, відкритий на ім`я відповідача. Надана ж позивачем роздруківка з електронного файлу Log file стосується процедури укладення договору та взагалі не стосується питання оплат за кредитним договором.

З аналізу положень п.6, 12 ч.1 ст.3, ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» та вказаних позивачем роз`яснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що містяться за електронною адресою (https://www.nfp.gov.ua/ua/Holovni-podii/27162.html), слідує, що клієнт має бути ідентифікований одразу при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній мережі за допомогою електронного підпису або електронного цифрового підпису, інших аналогів власноручних підписів і лише на етапі акцептування пропозиції про укладення договору - акцепт підписується одноразовим ідентифікатором, який відповідно до п.6, 12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» є алфавітно-цифровою послідовністю.

При цьому, матеріали справи не містять даних про те, що особа відповідача була належним чином ідентифікована при її реєстрації в ІТС відповідними електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису, крім того одноразовий ідентифікатор, яким був підписаний договір №3 від 18.11.2018 року складається тільки з цифрової послідовності, що суперечить Закону України «Про електронну комерцію».

Оскільки при укладенні договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 18 листопада 2018 р., для якого законом визначена обов`язкова письмова форма та який є недійсним за законом у разі недотримання такої форми, не була дотримана письмова форма та позивачем не доведена одночасна наявність всіх необхідних обставин для визнання його дійсним за ч.2 ст. 218 ЦК України, - вимоги про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за договором не можуть бути задоволені.

В апеляційній скарзі представник позивача ТОВ «ФК «Форза» просить рішення суду скасувати, прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийнято з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно та поверхньо з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та не підтверджуються письмовими доказами, судом проігноровані завдання та принципи цивільного процесу. Висновок суду про те, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 18 листопада 2018 р. через порушення процедури прийняття пропозиції в електронній формі не є таким, що не укладений у письмовій формі, а отже є нікчемним відповідно до ст. 1055 ЦК України, не відповідає положенням чинного законодавства, тому що саме у зв`язку зі висновком Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про порушення вимог законодавства, що регулюють укладання кредитних договорів в електронній формі, позивач звернувся з вимогам про визнання договору № 3 дійсним, проте суд не дослідив надані докази та доводи. Так, акцептування оферти позивача під час укладання Договору було здійснено відповідачем у спосіб, який відповідає вимогам ч. 6 ст. 11 та ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», зокрема, саме на номер телефону ОСОБА_2 було відправлено СМС повідомлення з кодом (одноразового ідентифікатора), який остання ввела як підпис у Договорі. Відповідач отримала кредитні кошти на належну їй банківську картку, реквізити якої вводилися нею власноруч на захищеному сервері htpp://www.liqpay/ua, та мала доступ до управління цими коштами, а також надала свої особисті дані, фотографії сторінок паспорту та власну фотографію із паспортом. Суперечить наявним у справі доказам та вимогам закону висновок суду про недосягнення сторонами домовленості щодо істотних умов договору, зокрема, змісту підписаного сторонами договору, а також відсутності доказів здійснення переказу грошових коштів на користь відповідача. За такого та з урахуванням відсутності доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості за Договором є підстави для стягнення визначеної у позовній заяві заборгованості.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відзив мотивований тим, що доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права є безпідставними спростовуються матеріалами справи та висновками суду. Так, укладання відповідачем оспорюваного договору жодними належними та допустимими доказами не доведено; позивачем не спростований висновок суду щодо відсутності доказів ідентифікації особи відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача, а одноразовий ідентифікатор, яким був підписаний кредитний договір суперечить вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Щодо посилань позивача на підтвердження вчинення відповідачем дій з надання акцепту на роздруківку Logfile, то це є неналежним доказом в силу п. 9 ст. 83 ЦПК України. Щодо заяви відповідача до Нацкомфінпослуг, то вона з письмовою заявою не зверталася і матеріали справи такої заяви не містять. Позивачем не спростований висновок суду про ненадання доказів виконання умов договору про переказ грошових коштів відповідачеві. Доводи апеляційної скарги про наявність укладеного сторонами 21 червня 2018 р. договору фінансового кредиту суперечать матеріалам справи. Відповідач вважає, що зміст апеляційної скарги є проявом неповаги до суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції таким вимогам закону відповідає.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ФК «Форза» звернулося до суду з позовом про визнання дійсним договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 (далі - Договір), укладеного в електронній формі між ТОВ «ФК «Форза» та ОСОБА_2 18 листопада 2018 р., за яким позивач перерахував кошти в сумі 2 649 грн. на умовах строковості - повернення їх до 17 грудня 2018 р., та оплатності - сплати процентів в розмірі 1,85 % на день. Також позивач, посилаючись на ухилення відповідача від виконання зобов`язань з повернення кредиту та передбачених договором процентів, наполягав на стягненні заборгованості, яка станом на 20 березня 2019 р. складає 8092,80 грн., з яких: 2649 грн. - заборгованість за кредитом; 1470,30 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2649 грн. - заборгованість по простроченим процентам за користування кредитом; 1324,50 грн. - заборгованість за пенею.

Відмовляючи в прозові, суд виходив з недоведеності підстав для визнання вказаного Договору дійсним.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується.

В силу вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

Відповідно до пунктів 1, 11 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, а договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Встановивши на підставі наданих сторонами доказів в їх сукупності та взаємозв`язку обставини справи, суд дійшов обґрунтованого висновку, що між сторонами склалися правовідносини з приводу укладання та виконання договору споживчого кредиту в електронному вигляді в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача.

Особливості укладання договору споживчого кредиту в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

За ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про електронну комерцію» ідентифікація особи за допомогою електронного підпису, визначеного статтею 12 цього Закону, має здійснюватися під час кожного входу в інформаційну систему суб`єкта електронної комерції.

Згідно із ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

З аналізу ч. 2 ст. 218 ЦК України можна зробити висновок, що укладений усно, з порушенням вимог закону щодо обов`язкової письмової форми правочин, може бути визнаний дійсним виключно за одночасного існування таких обставин: 1) вказаний правочин укладений, тобто у випадку, коли таким правочином є договір - відповідно до ст. 638 ЦК України сторони мають погодити всі істотні умови такого договору; 2) одна із сторін вчинила дію щодо виконання такого правочину; 3) інша сторона підтвердила вчинення такої дії, зокрема шляхом прийняття виконання правочину, тобто вчинила певні активні дії щодо підтвердження договору або прийняття його виконання.

За відсутності хоча б однієї з перерахованих вище обставин неможливо визнати такий недійсний за законом правочин дійсним.

Згідно аналізу положень статей 1046, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» істотними умовами договору фінансового кредиту є розмір кредиту, строк та порядок його повернення, розмір процентів за користування ним, відповідальність сторін за невиконання зобов`язань, передбачених договором.

Крім того з урахуванням особливостей Договору, щодо виконання якого виник спір, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача, необхідною умовою для його укладання є також підтвердження ідентифікації особи, яка прийняла пропозицію та укладала Договір.

Так, частиною 4 ст. 8 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що фізична особа (споживач) послуг у сфері електронної комерції повинна надати інформацію про себе, необхідну для вчинення електронного правочину, створення електронного підпису, ідентифікації в інформаційній системі суб`єкта електронної комерції, шляхом введення (створення) особою спеціального набору електронних даних, а також вчинення інших дій у такій системі.

З аналізу положень п. 6, 12 ч. 1 ст.3, ст. 11, 12, ч. 4 ст. 14 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» та роз`яснень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, що містяться за електронною адресою https://www.nfp.gov.ua/ua/Holovni-podii/27162.html, слід дійти висновку, що клієнт має бути ідентифікований одразу при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача.

Матеріали справи не містять даних про те, що особа відповідача була належним чином ідентифікована при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Форза» відповідним електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису.

Також суд встановив, що договір фінансового кредиту № 3 від 18 листопада 2018 р. не відповідає вимогам частин 6, 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», оскільки відсутні передбачені зазначеними нормами докази підтвердження прийняття пропозиції про укладення договору, а саме: відповідач не надсилала позивачу електронного повідомлення, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; не заповнювала формуляр заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закон, що не заперечує позивач

Щодо прийняття пропозиції позивача на укладання Договору шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею, то відповідач заперечує здійснення нею таких дій, зокрема отримання СМС повідомлення з одноразовим ідентифікатором та вчинення у Договорі електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування таких тверджень.

Більш того, надання акцепту у такій формі суперечить положенням частин 6, 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», про що зазначено в акті Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28 лютого 2019 р. №173/16-5/15.

Позивачем також не доведено факту підтвердження відповідачем вчинення позивачем дії по виконанню кредитного договору, оскільки сам факт безготівкового переказу позивачем грошових коштів на рахунок не є доказом того, що відповідач погодив такий переказ та прийняв його, що відповідач категорично заперечує, а надана позивачем картка рахунку 3611 не може вважтися належним доказом отримання ОСОБА_2 грошових коштів від позивача, оскільки цей документ не може вважатися первинним документом як такий, що не відповідає вимогам, визначеним ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пунктам 1.10, 4.2, 4.3, 4.8, 4.10, 4.11 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 р. № 254. Зокрема, цей документ не містить відомостей про переказ таких коштів на відповідний рахунок з конкретним номером, відкритий на ім`я відповідача, назви банку одержувача та платника.

Встановивши такі обставини, які свідчать про недотримання вимог щодо порядку укладання Договору, досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов та виконання позивачем умов договору щодо перерахування відповідачу кредитних коштів, суд обґрунтовано, на підставі повно та всебічно досліджених в їх сукупності та взаємозв`язку доказів, надавши їм належну правову оцінку дійшов висновку, що відсутні передбачені ч. 2 ст. 218 ЦК України підстави для визнання Договору дійсним.

Оскільки позивачем не доведений факт укладання сторонами договору фінансового кредиту № 3 від 18 листопада 2018 р., відсутні підстави й для стягнення грошових коштів як заборгованості на виконання умов цього договору.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги як безпідставні.

Щодо помилковості висновку суд першої інстанції про те, що через порушення процедури прийняття пропозиції в електронній формі договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 3 від 18 листопада 2018 р. не є таким, що не укладений у письмовій формі, і відсутні підстави для визнання його дійсним. На обґрунтування цього представник позивача вказує, що акцептування оферти позивача під час укладання Договору було здійснено відповідачем шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції, тобто у спосіб, який відповідає вимогам ч. 6 ст. 11 та ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», зокрема, саме на номер телефону ОСОБА_2 було відправлено СМС повідомлення з кодом (одноразового ідентифікатора), який остання ввела як підпис у Договорі.

Такі твердження суперечать вимогам ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» з урахуванням визначених ч. 8 цієї ж статті закону особливостей щодо порядку надання відповіді про прийняття пропозиції (акцепт) у випадку укладення електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, а саме: для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) шляхом оформлення саме документу, який має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, а не шляхом вчинення дій.

Крім того, проаналізувавши надані сторонами по справі докази, вимоги закону, які регулюють порядок укладання договорів в електронній формі в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин щодо ідентифікації особи відповідача у вказаній системі, а отже й вчинення саме нею дій щодо отримання СМС повідомлення з одноразовим ідентифікатором та підписання за допомогою цього ідентифікатора Договору.

З огляду на викладене вище колегія суддів не вбачає підстав не погоджуватись з такими висновками суду першої інстанції.

Зокрема, не може бути розцінений як доказ вчинення відповідачем дій щодо підтвердження прийняття пропозиції та підписання Договору роздруківка Logfile, засвідчена підписом керівника позивача, оскільки не є доведеним вчинення зазначених в ній дій саме ОСОБА_2 .

Також суд правильно відхилив надані позивачем докази щодо перерахунку коштів ОСОБА_2 , оскільки надана на підтвердження цього картка рахунку 3611 не відповідає вимогам законодавства щодо первинних документів, які підтверджує переказ коштів, про що було зазначено вище.

Враховуючи , що суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання Договору дійснім, відсутність доказів досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору та факту його виконання позивачем і прийняття виконання відповідачем на зазначених умовах, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитом.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права колегія суддів в силу ст. 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.

Враховуючи результати розгляду справи, відсутні передбачені ч. 13 ст. 141 ЦПК України підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форза» залишити без задоволення, рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 25 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

_________________________________________________

Повний текст постанови виготовлено 28 серпня 2019 року