Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" липня 2019 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

За участю секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокати Поліщук С.Ю., Кшевецька І.В.,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Фемельов І.О.,

представник третьої особи - Терещенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з вимогами: «Стягнути із ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3000,00 грн. щомісячно з наступною індексацією відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття».

Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, ОСОБА_1 посилається на наступне, що з 2004 року сторони проживали спільно без реєстрації шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька - ОСОБА_3 . 12 жовтня 2016 року між позивачем та ТОВ «Інформаційне агентство «Медія потік» був укладено договір відповідно до умов якого, на строк з 18 жовтня 2016 року по 18 жовтня 2018 року позивач був прийнятий на роботу для виконання обов`язків постійного кореспондента та території Республіки Польща. На початку жовтня 2016 року позивач разом із відповідачем та донькою переїхали до м. Вроцлав, Республіка Польща. На початку 2017 року відносини між позивачем та відповідачем погіршилися та згодом припинилися взагалі, в травні цього ж року відповідач залишила дитину на відповідача та переїхала до Федеративної Республіки Германії, де створила нову сім`ю. Після від`їзду відповідач фактично припинила спілкування з донькою, самоусунулась від виховання дитини, переклавши всі обов`язки по вихованню та утримання дитини на позивача, лише декілька разів на протязі 2017-2018 років мати запрошувала дитину до Германії , однак після спілкування з матір`ю психологічний стан дитини значно погіршувався, дитина ставала знервованою, намагалася постійно вступати в конфліктні ситуації по відношенню позивача. На даний час дитина проживає з позивачем, перебуває на його повному утриманні, відповідач вихованням дитини не займався, з педагогами та вихователями не спілкується, життям та станом здоров`я дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини з урахуванням її віку та потреб не надає, врегулювати питання матеріального утримання дитини між сторонами, батьками дитини, не виявляється за можливе, що спонукало позивача звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини.

26 жовтня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва ( головуюча суддя Шевченко В.М.) постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовному провадженні без виклику сторін.

26 листопада 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про зупинення провадження у справі до закінчення апеляційного провадження та повернення матеріалів цивільної справи до суду.

22 січня 2019 року Київським апеляційним судом винесено постанову, якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2018 року залишено без змін.

01 лютого 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про поновлення провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

14 лютого 2019 до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, - Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 посилається на те, що сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина - ОСОБА_3 . До жовтня 2016 року донька проживала з ОСОБА_2 у квартирі, яка належить їй на праві власності, та повність перебувала на її утриманні. У жовтні 2016 року ОСОБА_2 , погодившись на пропозицію ОСОБА_1 працювати в Республіці Польща, разом виїхали за межі території України до Республіки Польщі. У подальшому, у зв`язку з агресивною поведінкою ОСОБА_1 , позивач вимушена була залишити дитину разом з батьком та навесні 2017 року переїхала проживати до Федеративної Республіки Німеччина, вирішуючи питання про місце проживання дитини, сторони домовилися, що в інтересах дитини буде протягом 2017-2018 навчального року дитині навчатись у польській школі, з метою уникнення стресу зміни місця проживання та мовного бар`єру. В подальшому дитина мала переїхати до Німеччини. Позивач наголосила, що постійно перерахувалися кошти на картку ОСОБА_1 для забезпечення дитини всім необхідним, спілкувалась з дитиною по телефону, на разі має намір забрати дитину до Німеччини для оформлення необхідних документі для постійного проживання дитини в іншій країні.

18 лютого 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про поновлення відповідачу ОСОБА_2 процесуального строку на подання зустрічної позовної заяви, прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, - Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

21 березня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача за зустрічним позовом - Деснянську районну у місті Києві державну адміністрацію як орган опіки і піклування.

28 березня 2019 року цивільну справу, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Савлук Т.В.

04 квітня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про прийняття позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, - Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Деснянська районна у місті Києві державна адміністрація як орган опіки і піклування, про визначення місця проживання дитини, до свого провадження.

24 квітня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог за первісним позовом, яка подана 21 березня 2019 року (вх. 18290) представником позивача - адвокатом Поліщук С.Ю.

31 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відмову у прийнятті заяви про зміну предмету позову за первісним позовом, яка подана 24 травня 2019 року (вх. 32952) позивачем ОСОБА_1

31 травня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закінчення підготовчого провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги по первісному позову підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, в зустрічній позовній заяві відмовити на підставах викладених у відзиві на позов.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги по зустрічному позову підтримали, просили зустрічну позовну заяву задовольнити з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів, в первісному позові відмовити з підставах викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Деснянської районної державної адміністрації у місті Києві, в судовому засіданні просила суд винести рішення відповідно до чинного законодавства, та на підставі висновку про визначення місця проживання неповнолітньої дитини.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ст.121 Сімейного кодексу України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державним органом реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч.1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до державного органу реєстрації актів цивільного стану.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , у свідоцтві про народження батьками дитини записані: батько - ОСОБА_1 , мати - ОСОБА_2 . (а.с.8 т. 1)

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі не перебували, батько дитини подав до органів реєстрації актів цивільного стану заяву про визнання батьківства.

Згідно з ч. ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Вирішуючи даний спір, судом першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини» ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За ч. ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За нормами статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, шо на даний час неповнолітня дитина проживає разом з батьком, перебуває на повному його утриманні, ці обставини визнанні відповідачем, матір`ю дитини, тому не підлягають доказування в силу положень ч.1 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України.

За умовами договору найму (оренди) нерухомого майна від 26 лютого 2019 року, ОСОБА_1 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с. 48-50 т.2)

За даними, які містяться у довідці з навчального закладу, убачається, що ОСОБА_3 є ученицею 7-А класу спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 246 у м. Києві з поглибленням вивченням англійської мови з 11 лютого 2019 року (а.с. 46 т. 2), також відвідує гурток образотворчого мистецтва (а.с.129 т.2)

Службою у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації 22 лютого 2019 року на заяву ОСОБА_1 надано відповідь, в якій міститься інформація, що в ході проведення роботи з дитиною, встановлено що неповнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , висловлює бажання проживати разом з батьком ОСОБА_1 . Під час бесіди ОСОБА_3 повідомила, що стосунки з батьком теплі, дружні, вони спільно проводять час, спілкуються на різні теми, обговорюють ситуації, які відбуваються в житті підлітка. Зі слів ОСОБА_3 батько бере активну участь у житті дитини та задовольняє її потреби. З матою ОСОБА_3 спілкується в телефонному режимі, зазначає що спільних тем щодо взаємодії з донькою стає все менше. На думку спеціаліста ОСОБА_3 висловлюється чітко щодо своєї думки спільне, постійне проживання разом з батьком. (а.с.47 т.2)

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до ч.4 ст. 19 Сімейного Кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав тощо обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який згідно з ч.5 ст. 19 подає суду письмовий висновок щодо розв`язування спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

За даними висновку Органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 24 червня 2019 року за №102/03/37-5094, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування Деснянської районної державної адміністрації у місті Києві дійшов до висновку щодо недоцільності визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , на підставі одноголосного рішення комісії з питань захисту прав дитини. (а.с.7-10 т.3)

Виходячи зі змісту висновку Органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, мати дитини ОСОБА_2 надала наступну інформацію: вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає: АДРЕСА_3 , з 01 лютого 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Німеччини ОСОБА_7 , після укладання шлюбу змінила прізвище на «ОСОБА_2 », довідку про свій самостійний дохід не надала, оскільки не працює та зі слів проходить співбесіди та буде влаштована на роботу восени 2019 року.

Згідно з встановленим ст.13 Цивільного процесуального кодексу України принципом диспозитивної цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексах випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч.2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд враховує, що у цій справі обидва батьки бажають належно виконувати свої батьківські обов`язки, підстав вважати їх такими, що неналежно виконують ці обов`язки, у суду немає. Також, обидва батьки мають самостійний дохід, при цьому станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості про зловживання кимось із батьків спиртними напоями або наркотичними засобами.

В судовому засіданні неповнолітня дитина - ОСОБА_3 висловила свою категоричну позицію про намір проживати разом з батьком, не відмовляється від спілкування з матір`ю та не має наміру відмовлятись від побачень з матір`ю, висловлює свою повагу та любов до матері, однак дитину турбує можливість переїзду до іншої країни, де на разі проживає мати з іншим чоловіком, оскільки вона не володіє в повній мірі іншою мовою та вбачає труднощі в соціальній адаптації в новому середовищі, зважаючи на набутий досвід проживання в іншій країні, де вона проживала разом з батьками.

Суд бере до уваги покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які надали покази в судовому засіданні, стосовно характеризуючи даних батьків дитини, їх відношення до дитини та участь у вихованні дитини, при цьому покази свідків ґрунтувались на їх власному відношенні та особистому спілкуванні з батьками дитини, однак не містили конкретних даних, які б свідчили про ухилення батьків дитини від виконання своїх обов`язків та неналежного ставлення до дитини, ці обставини не доведено іншими доказами у справі, тому покази свідків носять інформативний характер та не впливають на вирішення даного спору по суті.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).

Згідно зі статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.

Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, вбачається, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року.

ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Крім того, під час вирішення справи суд враховує статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року).

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме постійне проживання дитини разом із батьком, оскільки згідно висновку Органу опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , малолітня дитина бажає проживати разом з татом, а з мамою хоче лише спілкуватися та бачитися, доказів, які мали підтвердити неналжне ставлення батька до дитини, чинення з його боку психологічного чи іншого тиску на дитини, судом не встановлено, тому суд приходить до висновку, що проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі своїм батьком ОСОБА_1 , буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дитини, що не є перешкодою матері дитини приймати участь у вихованні дитини та реалізовувати в повній мірі її батьківські обов`язки, тому зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з матір`ю не підлягає задоволенню.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Виходячи з положень статей 181, 182 Сімейного кодексу України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що неповнолітня дитина проживає разом з батьком, перебувають на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків.

Відповідач є особою працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності суду не надано не було, в свою чергу відповідач надала суду докази на підтвердження того, що на разі вона фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , з 01 лютого 2019 року зареєструвала шлюб з громадянином Німеччини ОСОБА_7 та змінила прізвище на «ОСОБА_2 », самостійного доходу не має, перебуває на утриманні свого чоловіка, не працює, проходить співбесіди та буде влаштована на роботу восени 2019 року.

За умов ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Стаття 184 СК України передбачає можливість визначення розміру аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі.

Це відповідна (фіксована) сума коштів на утримання дитини, яка не є одноразовим платежем, а твердою грошовою сумою, визначеною судом на утримання дитини до її повноліття.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч. 2 ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією закону згідно п. 8 ст. 8 ЦПК України у порядку, передбаченому Законом України "Про індексацію грошових доходів населення", таку правову позицію висловив Верховний суд України у справі №6-113 цс13 від 06.11.2013 року.

Відповідно до положень частини другої та третьої статі 183 Сімейного кодексу України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватись до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

З огляду на викладене, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи положення ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» де встановлено з 01 липня 2018 року прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: - 1944,99 гривень, з 1 грудня 2018 року - 2027,00 грн., на одну особу в розрахунку на місяць, який визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, та вимог ст. 181 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3 000,00 гривень щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

З урахуванням положень ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дітей присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд присуджує відповідачу до сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини починаючи з 18 жовтня 2018 року ( дня пред`явлення позову до суду) та до досягнення дитиною повноліття повноліття.

Слід також зазначити, що сторони не позбавлені можливості в майбутньому звернутись до суду з позовом або про зміну порядку та способу стягнення аліментів, або про зміну їх розміру. Окрім того, в разі понесення позивачем додаткових витрат на дитину, він має право на відшкодування їх матір`ю дитини в порядку і розмірі, визначеному ст. 185 СК України.

Згідно ст. 430 ч.1 п.1 ЦПК України рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням вимог ст.141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат за подання позову про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, та присуджує до сплати відповідачу на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 гривень сплаченого позивачем за подання позову в частині позовних вимог про визначення місця проживання дітей.

Враховуючи викладене та керуючись ст 7, 19, 121, 126, 141, 150, 155, 160, 161, 181, 182, 183, 184, 191 Сімейного кодексу України, ст. 8, 11, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства» ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 223, 259, 263-265, 273, 274-279, 354, 355, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 коп. щомісячно, з проведенням індексації у порядку, передбаченому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», починаючи 17 жовтня 2018 року та до досягнення дитиною повноліття.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 гривень.

Відмовити у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Стягувач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Боржник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки латника податків НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_3

Відповідно до ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я: