Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 167/407/17-ц

провадження № 61-2734св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової

І. А., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

третя особа - Рожищенський районний сектор ДМС України у Волинській області, Служба у справах дітей Рожищенської районної державної адміністрації Волинської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року у складі судді Сіліча І. І. та постанову Апеляційного суду Волинської області від 15 травня 2018 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Матвійчука Л. В., Осіпука В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона є власником житлового будинку з господарськими і побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, на підставі спадкування заповітом після смерті попереднього власника - її батька. В цьому житловому будинку за згодою минулого власника зареєстрована відповідач ОСОБА_5, яка є колишньою дружиною її племінника ОСОБА_6 Відповідач проживаючи з її мамою пенсіонеркою похилого віку, постійно порушувала правила суспільного проживання, що негативно відображалося на здоров'ї її матері та робило неможливим проживання у вказаному будинку.

Добровільно знятись з реєстрації відповідач відмовлялась. Зазначала, що реєстрація відповідача порушує її право власності на нерухоме майно, перешкоджає їй нормально користуватися та розпоряджатися вказаним житловим будинком.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила суд усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 та зняття її з реєстрації за вищевказаною адресою.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона зареєстрована в житловому будинку АДРЕСА_1 на правах члена сім'ї попереднього власника будинку, як дружина його внука ОСОБА_6, внаслідок реєстрації шлюбу 18.11.2007 року. Попередній власник помер і 28.03.2017 року будинок успадкувала ОСОБА_4 Однак, вона вважає, що при зміні власника будинку право на житло її з дитиною не припиняється. Крім того, в будинку зареєстрований батько дитини, а дитина має безспірне право на проживання з батьком. Вважає, що вони з дитиною набули самостійного права на проживання в спірному будинку, а тому не підлягають до виселення без надання іншого житла. Зазначає також, що 30.05.2017 року ОСОБА_4 виселила її з дитиною із законно займаного житла і перевезла їхні речі в с. Ворончин Рожищенського району Волинської області, чим протиправно змінила їх місце проживання, та не допускає в будинок.

З урахуванням викладеного, просила усунути перешкоди в користуванні житлом - вселити її та її малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в будинок ОСОБА_4, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, як незаконно виселених.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення задоволено частково.

Виселено ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В решті позовних вимог відмовлено.

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_5 не є членом сім'ї нового власника будинку, не укладала договору найму житла, а ОСОБА_4 вимагає усунення перешкод у здійсненні нею свого права власності на цей будинок, то права власника підлягають судовому захисту шляхом виселення відповідачки із спірного жилого приміщення, на підставі ст.317, 319, 383 та 391 ЦК України.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Волинської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року залишено без змін.

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. При цьому зазначив, що захисту підлягає право власності позивача, а відповідач не є членом її сім'ї.

Також, суд апеляційної інстанції погодився із судом першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про вселення її із сином, оскільки ОСОБА_4 в первісному позові не ставила вимоги про виселення малолітнього ОСОБА_8

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі та задовольнити зустрічну позовні вимоги ОСОБА_9

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував те, що після ухвалення рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року ОСОБА_5 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_6 були примусово виселені ОСОБА_4

Зазначала, що не зважаючи на встановлені на міжнародному та національному законодавчому рівні положення щодо захисту прав дитини, судами були винесені рішення, котрі унеможливили забезпечення належного рівня для життя малолітньої дитини шляхом виселення матері із будинку, у якому зареєстрований син та постійно проживає і зареєстрований його батько.

Вважає, що підстав для виселення її з будинку немає, оскільки ОСОБА_4 не було надано будь - яких доказів вчинення протиправних дій щодо спірного майна із сторони ОСОБА_5, також з приводу цього судами жодних фактів не встановлено.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_4, в якому просила залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки такі прийняті внаслідок всебічного та повного з'ясування обставин справи.

ОСОБА_4 вказує, що протягом розгляду всієї справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, вона не ставила питання про виселення неповнолітнього ОСОБА_8 з будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначає, що жодних заперечень проти проживання у вказаному будинку неповнолітнього ОСОБА_8 не має. Тим більше, що у вказаному житлі зареєстрований та проживає його батько ОСОБА_6, який має рівні права з матір'ю дитини щодо виховання.

Просить врахувати, що місце проживання дитини не було встановлено рішенням суду і дитина може проживати з будь-яким із батьків.

Вважає, що ОСОБА_5 вирішила скористатись правами дитини у власних інтересах, стверджуючи, що інтереси її сина порушені і вона звертаючись до суду із зустрічним позовом про вселення, намагається їх захистити.

Посилаючись на ст. ч. 2 ст. 64 ЖК України зазначила, що ОСОБА_5 не є членом її сім'ї, не проживає з нею та не веде спільного господарства, що підтверджується довідкою про склад сім'ї. Жодних договорів оренди житлового приміщення між ними укладено не було.

Просила касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 13.02.2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 15.05.2018 року без змін.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частинами першою і другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції та апеляційного суду ухвалені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 з 2007 року зареєстрована у АДРЕСА_1, як член сім'ї, зі згоди попереднього власника будинку (ОСОБА_6.).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер власник будинку ОСОБА_10, після смерті якого відкрилась спадщина на спірний житловий будинок, яку прийняла ОСОБА_4, та є новим власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 06.12.2016 р. шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано (а.с. 8).

З огляду на довідку видану Щуринською сільською радою Рожищенського району Волинської області від 29.03.2017 року про склад сім'ї, у вказаному будинку зареєстровані: мати позивача ОСОБА_11, невістка ОСОБА_12, племінники ОСОБА_13, ОСОБА_6, син племінника ОСОБА_8 та колишня дружина племінника ОСОБА_5 (а.с. 6).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

Отже, право користування вказаною квартирою припинилось у ОСОБА_9 після припинення шлюбних відносин та зміни власника будинку, оскільки змінився її статус на колишнього члена сім'ї.

Суди дійшли до правильного висновку про те, що ОСОБА_4, як власник квартири, має право вимагати від ОСОБА_5, яка не є членом її сім'ї, усунення порушень її права власності на вказаний будинок шляхом виселення.

Задовольняючи позов та виселяючи ОСОБА_5 із будинку що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач не є членом сім'ї ОСОБА_4, не укладала договору найму житла, а позивач вимагає усунення перешкод у здійсненні нею свого права власності на цей будинок, то права власника підлягають судовому захисту.

Посилання у касаційній скарзі, щодо примусового виселення новим власником квартири ОСОБА_5 разом з дитиною не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги щодо того, що судові рішення попередніх інстанцій порушили інтереси малолітньої дитини та унеможливили забезпечення належного рівня для її життя є безпідставними, оскільки після розірвання шлюбних відносин не було встановлено місце проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Крім того, власник будинку не заперечує факт реєстрації та проживання малолітнього ОСОБА_8, де також зареєстрований та проживає його батько.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 14 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Волинської області від 15 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. А.

Воробйова

Г. В.

Кривцова