ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Чернівці

Справа №726/2634/18

Чернівецький апеляційний суд у складі суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар Андрушків С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко Марина Олександрівна, про визнання недійсним застереження в договорі іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 червня 2019 року, (головуючий у 1-й інстанції Байцар Л.В.),

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О., про визнання недійсним застереження в договорі іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 03 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О. на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики грошових коштів від 03 червня 2016 року, укладеним між тими ж сторонами на суму 2 000 000 грн строком до 02.06.2017 року.

Згідно з договором іпотеки ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 ( до зміни АДРЕСА_1 , загальною площею 426,90 кв.м., житловою

площею 132,50 кв.м. та земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :46:004:0097 , розташовану за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

В іпотечному договорі сторони погодили застереження, яким передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (п. 25 договору).

02 червня 2017 року сторонами внесено зміни до іпотечного договору, згідно яких встановлено забезпечення виконання зобов`язань за договором позики грошових коштів від 02 червня 2017 року, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на суму 3 000 000 грн строком до 02.06.2018 року.

Указували, що майно, яке є предметом іпотеки, належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. На момент укладення договору іпотеки позивачі перебували в зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_1 надала свою згоду на укладання даного договору, проте згода на включення до іпотечного договору застереження про задоволення вимог іпоекодержтеля відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», яке є окремим договором, нею не надавалась.

Вважають, що відсутність такої згоди є підставою для визнання договору про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя і відповідного застереження недійсним.

Просили визнати недійсним пункт 25 договору іпотеки від 04 червня 2016 року, яким встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання спору.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що окрема згода на застереження в договорі іпотеки ОСОБА_1 як співвласником іпотечного майна не надавалась. Разом з тим, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання та право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки. Відповідно до вимог ст.ст. 60, 65 СК України необхідною є окрема письмова згода другого з подружжя на укладення такого договору (застереження в договорі, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотеко держателя, тобто є окремим договором сторін).

Просять скасувати рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 червня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний пункт договору іпотеки відповідає загальним положенням про договір, що передбачені нормами ЦК України, на укладення договору іпотеки було надано згоду іншого з подружжя, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, згідно якого останній прийняв у власність 2 000 000 грн. Згідно пункту 14 даного договору позичальник указує, що перебуває в зареєстрованому шлюбі та зазначений договір укладено за згодою його дружини (а.с. 12).

Для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 03 червня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Хоменко М.О., згідно з яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 (до зміни адреси на підставі Витягу із рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №331/9 від 24 травня 2016 року - АДРЕСА_1), що складається із п`яти кімнат, загальною площею 426,90 кв.м., житловою площею 132,50 кв.м.; земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :46:004:0097 , розташовану по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с. 13-15).

Згідно пункту 20 договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених договором позики та цим договором, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Відповідно до пункту 25 Розділу «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку»», звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця,

За змістом пункту 13.9 договору іпотеки, даний договір підписаний іпотекодавцем добровільно - не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного).

Крім того, 02 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, згідно якого останній прийняв у власність 3 000 000 грн. Згідно п. 14 даного договору позичальник указує, що перебуває в зареєстрованому шлюбі та зазначений договір укладено за згодою його дружини (а.с. 16).

Того ж дня між сторонами укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 03 червня 2016 року, яким погоджено, що договором іпотеки забезпечується виконання зобов`язань позичальника за договором позики грошових коштів від 02 червня 2017 року. Інші умови договору відповідно до п.2 даного договору залишаються незмінні.

Судом установлено, що позивачі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 липня 1992 року, про що Чернівецьким міським відділом ЗАГС в Книзі про реєстрацію актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 986.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 17.12.2018 року підтверджується виникнення права власності у ОСОБА_2 на надані в іпотеку земельну ділянку з 29.09.2006 року та житловий будинок з 04.06.2004 року.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнаючи угоду недійсною на підставі частини першої статті 203 ЦК України, суди у рішенні мають встановити, якому саме закону чи іншому нормативному акту оспорена угода не відповідає.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

За змістом частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Згідно частини п`ятої статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Згідно пункту 13.5 договору іпотеки від 03 червня 2016 року іпотекодавець на момент придбання майна та на момент укладення договору іпотеки перебуває у зареєстрованому шлюбі, із заявою другого з подружжя іпотекодавця про згоду на укладення цього договору, справжність підпису на якій засвідчено 03 червня 2016 року Хоменко М.О. , приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області за реєстровим №3227, іпотекодержатель ознайомлений.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про недійсність застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеного в пункті 25 іпотечного договору в зв`язку з відсутністю окремої згоди другого з подружжя на включення такого застереження до іпотечного договору, оскільки позивач ОСОБА_1 як дружина позичальника надала згоду на передачу належного їм на праві спільної сумісної власності майна в іпотеку на умовах, на розсуд свого чоловіка.

Крім того, частиною 3 статті 33, статтею 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Враховуючи підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені законодавством України, сторони погодили у договорі іпотеки, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених договором позики та цим договором на підставах: рішення суду або виконавчого напису нотаріуса або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Умовами цього правочину передбачено можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі. При цьому іпотекодержатель самостійно визначає один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначений у договорі.

Вказані умови іпотечного договору не суперечать нормам цивільного законодавства України, а тому підстави для визнання їх недійсними відсутні.

ОСОБА_1 , надавши згоду на передачу своєму чоловікові ОСОБА_2 в іпотеку житлового будинку й земельної ділянки та реалізацію майна в разі невиконання позичальником умов кредитного договору, тим самим погодилася й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 вересня 2019 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

О.О. Одинак