ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5356/19 Справа № 204/6292/18 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тримання в умовах, що принижує гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок тримання в умовах, що принижує гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (а.с. 1-9).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що у період з 18 квітня 2014 року по 16 липня 2016 року він утримувався в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» - установі для тримання осіб під вартою, в якій були неналежні умови. Він стверджує, що умови тримання в установі суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Під час довготривалого тримання під вартою він утримувався в камерах № № 788, 772, 423 і 306. Зазначив, що вищевказані камери не провітрювалася: вікна в камерах не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала. При цьому, співкамерник позивача постійно палили цигарки, в результаті в камерах постійно стояли клуби тютюнового диму, і він змушений був бути пасивним курцем. Камери знаходились в антисанітарних умовах. Стіни покривала цвіль. В камерах мешкали миші, щури, клопи, воші, павуки, таргани. Незважаючи на неодноразові скарги позивача в усній формі, ніяких заходів щодо їх виведенню адміністрацією не було вжито. У камерах були відсутні необхідні санітарні зручності. Унітазна чаша не була обладнана зливним бачком, а слабий напір води не дозволяв змити нечистоти в каналізацію. Унітазна чаша була вмурована в кутку камери на узвишші 40 сантиметрів від рівня підлоги і нічим не відгороджена від житлової зони, до того ж, вона перебувала в 1 метрі від єдиного в камері стола, на якому вони змушені були харчуватися, в 70 сантиметрах від найближчого ліжка. Справляння природніх потреб відбувалось на очах осіб, які перебували в камері, що змушувало користуватись туалетом як можна рідше. У камерах не було гарячої води, предмети першої необхідності та особистої гігієни, в тому числі туалетний папір, зубна щітка і паста, мило, не видавалися. Постільна білизна видавалась в дуже поганому стані і не змінювалась протягом перебування в слідчому ізоляторі. Простирадла і ковдри видавались в порваному вигляді, і всі в не випраних плямах. Від тривалого використання м`яка начинка матраців була ущільнена по їх краях, що фактично не дозволяло використовувати матраци за їх призначенням. Харчування було погане, їжа була одноманітна. Якість її приготування була дуже низька, нерідко використовувались зіпсовані продукти. У зв`язку з цим, їжа була непридатною до вживання. Свіжі фрукти або овочі не видавались. Капуста, картопля, цибуля, морква, надавались в мінімальній кількості тільки в супах. М`ясо не видавалось. Риба надавалась, але не більше 30 грам на добу на одного ув`язненого. Позивачу, як і іншим ув`язненим його камери, надавалось право митися один раз на тиждень. При цьому, на прийняття душу відводилося - 15 хвилин. Санітарно-гігієнічні умови в душі були відсутні - на стінах був наліт невідомого походження. Неодноразові усні скарги позивача на вищевказані порушення умов утримання, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та керівництва установи, були залишені без уваги, і не призвели до покращення умов тримання в установі. Отже, враховуючи вище наведені обставини, він вважає, що достатньо підстав для висновку, що умови тримання його в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» є такими, що принижує гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції, чим йому було спричинено моральну шкоду.

Просив стягнути з Казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 160000,00 гривень моральної шкоди (а.с. 9).

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі /а.с. 141-146/.

Своє рішення суд обгрунтував тим, що Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», в умовах якої позивач утримувався під вартою у період з 18 квітня 2014 року по 16 липня 2016 року, не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а отже очевидним є висновок про те, що норми ст. 56 Конституції України та відповідно і статей 1173, 1174 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають та такий спосіб захисту обраний позивачем помилково (а.с. 145).

ОСОБА_1 з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції незаконним, необгрунтованим та таким, що суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зокрема Право на справедливий суд, забезпечення рівності сторін та надання належного обгрунтування їхнії рішень /а.с. 162-172/.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2019 року залишити без змін, посилаючись на те, що позивач не надав до суду першої та апеляційної інстанції належних та достатніх доказів, які підтверджують завдання йому моральних страждань, не обгрунтував визначений розмір моральної шкоди.

Інші сторони по справі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 18 квітня 2014 року по 16 липня 2016 року утримувався під вартою в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», тобто загалом повних 2 роки і ще майже 3 місяці, що підтверджується листом Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» від 21.05.2018 року за № 3/15-93-18/Ж-100 (а.с.17).

Позивач вважає, що тримання його в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» було таким, що принижує його гідність, а поводження з ним таким, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з вказаним, позивач звернувся до суду і просив стягнути з казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, заподіяну у наслідок тримання в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», що принижує гідність, поводження в порушення статті 3 Конвенції, яку (шкоду) він визначив в розмірі 160000,00 гривень.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що норми ст. 56 Конституції України та відповідно і статей 1173, 1174 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають та такий спосіб захисту обраний позивачем помилково.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Аналогічне положення закріплене також у статтях 1173, 1174 ЦК України, які закріплюють, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб.

До суб`єктів відповідальності згідно з нормами статей 1173, 1174 ЦК України належать органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, їх виконавчі органи, посадові або службові особи вказаних державних органів. Основними ознаками органів державної влади є: органи держаної влади є складовою частиною апарату (механізму) держави, уповноважені на здійснення завдань і функцій держави, наділені повноваженнями від імені держави (державно-владними повноваженнями). Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але на відміну від органів державної влади не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади.

У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, судам роз`яснено, що норми ст. 56 Конституції України не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14316882) є юридичною особою та за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом).

Державні організації (установи, заклади) на відміну від державного органу не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та виступають частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому, така організація має власний кошторис.

Положеннями же ч. ч. 1-2 ст. 96 ЦК України встановлено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Державна установа «Дніпровська установа виконання покарань (№4)», в умовах якої позивач утримувався під вартою у період з 18 квітня 2014 року по 16 липня 2016 року, не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а отже очевидним є висновок про те, що норми ст. 56 Конституції України та відповідно і статей 1173, 1174 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають.

Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту його прав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров