Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 200/13744/16-ц

провадження № 61-30600св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2017 року у складі судді Литвиненко І. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 29 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченка Е. Л.,

Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» (далі - ПАТ «Дніпрогаз») про визнання документів такими, що містять недостовірні, безпідставні та протиправні відомості, та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 18 січня 2016 року у частині житлового будинку АДРЕСА_1 , в якій розташована належна йому квартира № 26 , відповідачем було безпідставно відключено газопостачання.

З метою виправдання своїх незаконних дій відповідачем зроблено запис у журналі прийому аварійних заяв про наявність запаху газу на вулиці поблизу житлового АДРЕСА_1 , що не відповідає дійсності.

Зазначав, що в акті на відключення газопостачання від 18 січня 2016 року № 78 є підпис лише однієї особи з числа працівників ПАТ «Дніпрогаз», інші графи акта відповідачем не заповненні, а тому цей акт складено з відповідними порушеннями, що свідчать про його недійсність.

Також не може підтверджувати правомірність дій відповідача щодо відключення газопостачання й заявка від 18 січня 2016 року № 873 про запах газу поблизу будинку, де розташована належна йому квартира, оскільки така інформація не відповідає дійсності, а сам бланк заяви заповнений з порушеннями.

У позовній заяві ОСОБА_1 посилався також на інші документи, які, на його думку, складені відповідачем з порушеннями, не містять необхідних реквізитів, а метою їх складання насправді було уникнення відповідальності за незаконне відключення газопостачання будинку АДРЕСА_1 через наявність запаху газу.

Вказував на те, що припинення газопостачання було здійснено ПАТ «Дніпрогаз», через начебто наявну у нього заборгованість за спожитий газ, яка насправді відсутня.

ПАТ «Дніпрогаз» попереджував його про припинення газопостачання до його квартири у разі несплати боргу, проте, виявивши, що заборгованості не існує, відповідач імітував зазначену вище ситуацію з витоком природного газу, а з метою уникнення відповідальності, сфальсифікував низку документів, зазначена інформація в яких не відповідає дійсності.

Звертав увагу на те, що рішенням Антимонопольного комітету від 24 травня

2016 року визнано тривалу бездіяльність ПАТ «Дніпрогаз» з відновлення припиненого газопостачання у будинку АДРЕСА_1 незаконною, а твердження про відсутність доступу працівників ПАТ «Дніпрогаз» до квартир недоведеними.

Посилаючись на те, що незаконними діями відповідача порушено його права, як споживача послуг з газопостачання та завдано йому моральної шкоди, позивач, з урахуванням уточнень, просив визнати такими, що містять недостовірні відомості, безпідставними, недійсними та протиправними: журнал прийому аварійних заявок

№ 6; акт про відключення від газопостачання від 18 січня 2016 року № 78; заявку про наявність запаху газу від 18 січня 2016 року № 873; наряд-допуск на виробництво

від 18 січня 2016 року № 11; лист ПАТ «Дніпрогаз» від 10 червня 2016 року

№ 5093/17-2; акт про не допуск для проведення планового технічного обслуговування від 08 червня 2016 року та акт від 09 червня 2016 року № 2020. Також просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 14 000,00 грн та додатково по 140,00 грн за кожен день, починаючи з дня подачі позову.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня

2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, не відповідає способам захисту, що передбачені законодавством, а тому, підстави для задоволення позову у частині визнання такими, що містять недостовірні відомості, безпідставними, недійсними та протиправними низки документів відсутні. За відсутності підстав для задоволення позову у зазначеній вище частині, суд не вбачав підстав і для задоволення позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди. При цьому судом першої інстанції зазначено, що позивач не був позбавлений права звернутись до суд з позовом, обравши спосіб захисту, який був би направлений на відновлення його прав, у разі встановлення їх порушення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав не передбачений законодавством. Позивач, вважаючи, що відповідачем порушені його цивільні права, як споживача послуг газопостачання, всупереч вимогам статті 16 ЦК України обрав неналежний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що суди безпідставно відмовили у задоволенні його позову у зв`язку із неправильно обраним способом захисту, не звернувши увагу на те, що документами, які складені відповідачем порушено його права як споживача послуг з газопостачання. Зазначене право підлягає відновленню шляхом звернення до суду з позовом, що передбачено статтею 22 Закону України про захист прав споживачів.

Відмовивши у позові з підстав відсутності такого способу захисту, який був обраний ним для відновлення його прав, суди проігнорували положення Конституції України, яка гарантує розгляд судами будь-якого спору. Крім того, звертає увагу на порушення апеляційним судом норм процесуального права, а саме неврахування його пояснень до апеляційної скарги, які він подав за тиждень до судового засідання. Вказує на те, що такі пояснення взагалі не були приєднані до матеріалів справи, а в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, ним не була надана належна правова оцінка.

У жовтні 2017 року ПАТ «Дніпрогаз» подало заперечення на апеляційну скаргу, у якому просило відхилити касаційну скаргу та залишити без змін оскаржувані судові рішення. Відповідач посилався на те, що судами не було допущено порушень норм процесуального права та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову з підстав невідповідності обраного позивачем способу захисту вимогам статті 16 ЦК України, оскільки неможливо відновити право позивача, яке на його думку було порушено відповідачем, шляхом визнання недійсними та незаконними документів, які передбачають діяльність відповідача, визначену статутом.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року провадження № 61-30600ск18 призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, асудові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 мешкає у квартирі АДРЕСА_4

Вказана квартира була зареєстрована за позивачем на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 1995 року, укладеним між ним та ОСОБА_2 на ім`я якої

у ПАТ «Дніпрогаз» було відкрито особовий рахунок.

Після придбання квартири ОСОБА_1 особовий рахунок на своє ім`я не переоформлював.

11 грудня 2015 року ПАТ «Дніпрогаз» було направлено попередження на ім`я споживача ОСОБА_2 про припинення газопостачання, в якому зазначено, що станом на 10 грудня 2015 року за її особовим рахунком обліковується заборгованість у розмірі 3 202,20 грн за послуги газопостачання. Споживача попереджено, що у випадку несплати заборгованості газопостачання буде припинено.

20 січня 2016 року ОСОБА_1 сплатив заборгованість за природний газ у зазначеному вище розмірі, вказавши платником ОСОБА_2

Листом від 22 січня 2016 року, направленим на звернення ОСОБА_1 , ПАТ «Дніпрогаз» повідомлено, що газопостачання стояків квартир було припинено у зв`язку з витоком газу, однак, не відновлено з підстав відсутності доступу до окремих квартир для усунення негерметичності газопроводу, запобіганню виникненню аварійних ситуацій.

Згідно з актами та заявами мешканців будинку

АДРЕСА_1 , ні 18 січня 2016 року, ні раніше, ніякого запаху газу у під`їзді та квартирах не відчувалося, вони не зверталися до ПАТ «Дніпрогаз» із заявами про виток газу, а після відключення газу ніякі роботи із усунення газопостачання не здійснювалися.

Рішенням Дніпропетровського обласного територіального управління Антимонопольного комітету України від 24 травня 2016 року визнано

ПАТ «Дніпрогаз» монополістом з газопостачання у м. Дніпрі, а також визнано бездіяльність відповідача щодо не відновлення без об`єктивних причин газопостачання побутовим споживачам, зокрема, які мешкають у будинку АДРЕСА_1 .

Листом ПАТ «Дніпрогаз» від 17 березня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено, що для відновлення газопостачання він повинен забезпечити доступ до газового обладнання у належній йому квартирі.

22 серпня 2017 року працівників ПАТ «Дніпрогаз» не було допущено до квартири АДРЕСА_4 , про що складено акт про недопуск для проведення планового технічного обслуговування.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

В абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року

№ 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК із урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг та клопотань

Звертаючись з позовною заявою, позивач просив визнати такими, що містять недостовірні відомості, безпідставними, недійсними та протиправними документи, які були складені відповідачем ПАТ «Дніпрогаз», а саме: журнал прийому аварійних заявок № 6; акт про відключення від газопостачання від 18 січня 2016 року № 78; заявку про наявність запаху газу від 18 січня 2016 року № 873; наряд-допуск на виробництво від 18 січня 2016 року № 11; лист ПАТ «Дніпрогаз» від 10 червня

2016 року № 5093/17-2; акт про не допуск для проведення планового технічного обслуговування від 08 червня 2016 року та акт від 09 червня 2016 року № 2020. Також просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки задоволення вимог позивача про визнання такими, що містять недостовірні відомості, безпідставними, недійсними та протиправними документів не забезпечить позивачу поновлення порушеного права, оскільки обраний ним спосіб захисту не відповідає способам захисту права та законного інтересу, визначеним у статті 16 ЦК України.

Посилаючись у касаційній скарзі на порушення його прав, як споживача послуг з газопостачання, ОСОБА_3 не надав доказів недотримання судом першої інстанції норм процесуального права щодо роз`яснення йому права на зміну предмету позову та пред`явлення вимог, які будуть направленні на захист його порушених прав саме як споживача.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без врахування його пояснень, які подані ним до суду 21 серпня 2017 року, не можуть бути підставою для скасування ухвали апеляційного суду, оскільки відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Доказів того, що його пояснення могли вплинути на суть судового рішення апеляційного суду, ОСОБА_3 не надано. При цьому, Верховний Суд наголошує, що зміна підстав та предмету позову за процесуальним законодавством допускається лише під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Інші доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції- без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик