Справа № 161/3494/19 Головуючий у 1 інстанції: Пахолюк А. М.
Провадження № 22-ц/802/854/19 Категорія: 32 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Киці С.І.,

суддів - Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за апеляційною скаргою відповідача Державної казначейської служби України на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області, Прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування шкоди, завданої органом досудового розслідування, прокуратури внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Позов мотивує тим, що 12.09.2015 року старшим слідчим слідчого відділу Ківерцівського районного відділу УМВС України у Волинській області внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, а 01.10.2015 року йому вручено повідомлення підозру у вчиненні кримінального правопорушення та обвинувальний акт. З 12.10.2015 року до нього було застосовано заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, а також ухвалою Ківерцівського районного суду від 11.12.2015 року було повторно обрано відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк 60 днів до 06.02.2016 року. Вироком Ківерцівського районного суду від 11.06.2016 року його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5років 6 місяців.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 10.11.2016 року вирок Ківерцівського районного суду від 11.06.2016 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції, а ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07.12.2016 року задоволено подання в.о. голови Ківерцівського районного суду та направлено матеріали кримінального провадження відносно нього на розгляд до Луцького міськрайонного суду Волинської області. Вироком Луцького міськрайонного суду від 07.03.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 28.11.2017 року, його виправдано у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину.

Вважає, що незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури йому було завдано матеріальної та моральної шкоди.

Просив суд стягнути на його користь з державного бюджету матеріальну та моральну шкоду завдану незаконним засудженням в сумі 104325 грн. та 51000 грн. витрат на професійну правничу допомогу

Ухвалою суду від 15 квітня 2019 року замінено первісного відповідача - Міністерство внутрішніх справ України на належного відповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 червня 2019 року позов у даній справі задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України в користь ОСОБА_1 104325 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди та 51000 грн. на відшкодування витрат з оплати юридичної допомоги у кримінальному провадженні.

Відповідач Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Вважає його незаконним та необгрунтованим, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що не погоджується із визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди. Суд не врахував, що пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 17774-VІІІ від 06 грудня 2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1921 грн. Крім того, не погоджується зі стягненням витрат на правову допомогу в користь позивача, оскільки відшкодовуватися можуть лише витрати, що мають розумний розмір. З наданих позивачем документів неможливо встановити які саме правові послуги і в якому обсязі йому були надані. Просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задовленні позову повністю.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду - без змін.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з таких мотивів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в даній справі, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним застосуванням запобіжного заходу, позивачу була завдана моральна шкода, розмір якої судом визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, встановленого законодавством на момент розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.09.2015 року старшим слідчим слідчого відділу Ківерцівського районного відділу УМВС України у Волинській області внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України. 01.10.2015 року ОСОБА_1 вручено повідомлення підозру у вчиненні кримінального правопорушення та обвинувальний акт.

Ухвалою Ківерцівського районного суду від 11.12.2015 року було повторно обрано відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк 60 днів до 06.02.2016 року, який діяв з 12.10.2015 року.

Вироком Ківерцівського районного суду від 11.06.2016 року позивача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 10.11.2016 року, вирок Ківерцівського районного суду від 11.06.2016 року скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції, а ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 07.12.2016 року задоволено подання в.о. голови Ківерцівського районного суду та направлено матеріали кримінального провадження відносно позивача на розгляд до Луцького міськрайонного суду Волинської області.

Вироком Луцького міськрайонного суду від 07.03.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 28.11.2017 року, ОСОБА_1 виправдано у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.

ОСОБА_1 перебував під слідством з моменту оголошення підозри правоохоронними органами (01 жовтня 2015) до моменту набрання законної сили вироком суду, яким його було виправдано (28 листопада 2017), що становить 25 повних місяців, впродовж яких він був незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Відповідно до статті 1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Таким чином, з огляду на те, що позивача ОСОБА_1 визнано невинуватим по обвинуваченню у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та виправдано, тому він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави.

Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до пункту 5 статті 3 вказаного Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 цього Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17, від 13 червня 2018 року у справі № 464/6863/16, від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17, від 25 липня 2018 року у справі № 607/14493/16-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17, а також правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 214/5262/15-ц.

Суд першої інстанції правильно застосував положення Закону та визначив розмір відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 921 грн.

Проте відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а тому підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року до спірних правовідносин відсутні.

Наведене спростовує доводи відповідача про те, що судом при ухваленні рішення не враховано розрахункову величину при визначенні моральної шкоди виходячи із прожиткового мінімуму в 1921 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем та його представником подано достатні та належні докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 51000 грн., ці докази підтверджують фактичний обсяг наданої правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу. Доводи апеляційної скарги з цього приводу були предметом дослідження суду першої інстанції і суд дав їм правильну юридичну оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 19 червня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: