ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4976/19 Справа № 199/4148/18 Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського міського центру обслуговування клієнтів Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго» про зобов`язання укласти договір на користування електричною енергією, збільшення розміру потужності споживання електроенергії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Дніпропетровського міського центру обслуговування клієнтів Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Дніпрообленерго» про зобов`язання укласти договір на користування електричною енергією, збільшення розміру потужності споживання електроенергії та стягнення моральної шкоди (а.с. 1-6), який в подальшому уточнила (а.с. 72-76, 79-83, 114-115).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 26.09.2001 року між нею та ВАТ Електропостачальною компанією Дніпрообленерго було укладено договір на постачання електричної енергії до належного позивачу житлового будинку по АДРЕСА_1 . Умови договору сторонами виконувалися. В 2017 році виникла потреба у використанні електричної енергії для опалювання будинку, тому позивач звернулась до відповідача для оформлення відповідної документації. Відповідач надала бланк заяви, в якій зазначено перелік документів для оформлення електроопалення. 18 грудня 2017 року у будинку позивача було встановлено двозонний (двофазний) лічильник, та після його встановлення позивач, зібравши всі необхідні документи, вдруге звернулася до ЦОК. Оператор відмовилася прийняти заяву на проектування та встановлення електроопалення, порадивши оформити нотаріально право власності на будинок. 13 лютого 2018 року відповідач листом відмовив в укладенні договору на користування електричною енергією, мотивуючи тим, що не надано документу, яким підтверджується розділення будинку в натурі. Позивач вказує, що рішенням народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 14.03.1979 року їй виділено в натурі на праві власності у будинку А-1 житлові кімнати 1-2, 1-5, 1-4 загальною площею 23,9 кв.м., кухню 1-6 площею 5,3 кв.м., коридор 1-1 площею 5,5 кв.м., одночасно співвласнику вказаного будинку ОСОБА_2 в натурі на праві власності виділено житлову кімнату 1-3 площею 14,9 кв.м. Вхід електричного кабелю та лічильник обліку електроенергії знаходяться у кімнаті 1-5, яка є власністю позивача. Співвласник ніколи не проживав у виділеній йому кімнаті, договору на користування електричною енергією не укладав, кімнатою 1-3 користується позивач. Позивач вказує також, що відповідачем був безпідставно зменшений розмір потужності споживання електроенергії: у 2001 році цей розмір складав 4,5 кВт, а у 2018 році - 3 кВт. Відмова відповідача в укладенні договору на користування електричною енергією для опалення будинку є безпідставною і призводить до утворення заборгованості по сплаті за користування електроенергією. Майже півроку позивач не має можливості сплатити за послуги електропостачання, що викликає у неї велике занепокоєння, вона стала погано спати вночі, хвилюючись за зростаючий борг, в неї погіршилось здоров`я.

Просить зобов`язати відповідача укласти договір з позивачем на використання електричної енергії для опалення житлового будинку АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача в житловому будинку АДРЕСА_1 встановити потужність споживання електроенергії у розмірі 4,5 кВт. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (а.с. 76).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2019 року ОСОБА_1 у задоволенні заявлених позовних вимог було відмовлено /а.с. 116-122/.

Своє рішення суд обгрунтував тим, що вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача укласти із позивачем договір на використання електричної енергії для опалення житлового будинку є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому задоволенню не підлягають. Не підлягають також задоволенню вимоги позивача про зобов`язання відповідача встановити в житловому будинку АДРЕСА_1 потужність споживання електроенергії у розмірі 4,5 кВт, оскільки, позивач не надав відповідачу документи на підтвердження факту обладнання житлового будинку електроопалювальними установками та не довів до його відома про потужність цих електроустановок. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимог про зобов`язання відповідача укласти договір та встановити потужність споживання у розмірі 4,5 кВт, в задоволенні яких судом відмовлено.

ОСОБА_1 з рішенням суду не погодилася та подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 127-130/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 вересня 2001 року між ОСОБА_1 та Електропостачальною компанією Дніпрообленерго в особі керівника ДМЕМ ОСОБА_3 було укладено договір на користування електричною енергією в приміщеннях за адресою АДРЕСА_1 .

05 лютого 2018 року позивач звернулась до відповідача з заявою, в якій вказала, що вона зверталась до ЦОЕ Дніпрообленерго про оформлення договору на електроопалення будинку, та їй було відмовлено на підставі того, що вона має співвласника. В заяві позивач вказала, що в 1979 році будинок, в якому вона проживає, рішенням суду був поділений, її родичу виділили кімнату 1-3, але у виділеній кімнаті ніколи ніхто не проживав, розрахункового рахунку не мав. На теперішній час вона користується кімнатою 1-3. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.01.2012 року співвласникам позивача було відмовлено у вселенні в кімнату 1-3. Електричні мережі, якими користується позивач, прокладені у частині будинку, яка знаходиться у її власності.

Листом від 13.02.2018 року за підписом начальника ДМЦОК ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго Мокрик О . Є. позивачу відмовлено в укладанні договору на користування електричною енергією, в зв`язку з ненаданням документу, який підтверджує розділ будинку в натурі.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 01 березня 2018 року між позивачем та ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго» укладено договір № 5108060 про користування електричною енергією на об`єкті - житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , у необхідних споживачу обсягах відповідно до потужності 3 кВт, з гарантованим рівнем надійності, безпеки і якості. Термін дії договору встановлено з 01.03.2018 по 01.08.2018 року (п.9.1 договору).

Крім того, 22 березня 2018 року сторони уклали договір № 5108060 про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію, згідно якого споживач зобов`язується сплатити заборгованість по Договору за користування електричною енергією № 5108060 від 01.03.2018 року в сумі 2649 грн. 02 коп. до 20 липня 2018 року щомісячними платежами.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правовідносини з постачання фізичним особам електричної енергії регулюються статтею 714 ЦК України, Законом України «Про електроенергетику», Правилами користування електричною енергією для населення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26.07.1999 р. (які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами).

Згідно положень ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Вирішуючи спір в частині зобов`язання відповідача укласти із позивачем договір на використання електричної енергії для опалення житлового будинку, суд виходить з наступного.

Стаття 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Згідно пункту 1.3 постанови НКРЕКП України «Про встановлення тарифів на електроенергію, що відпускається населенню» від 26.02.2015р. № 220, тариф на електроопалення застосовується для населення, яке проживає в житлових будинках (у тому числі в житлових будинках готельного типу, квартирах та гуртожитках), обладнаних у встановленому порядку електроопалювальними установками (у тому числі в сільській місцевості).

Відповідно до положень Закону України "Про архітектурну діяльність", підтвердженням того, що будинок в установленому порядку обладнаний кухонними електроплитами та/або електроопалювальними установками є проектна документація (технічний паспорт на об`єкт із зазначенням виду опалення, декларація про готовність об`єкта до експлуатації). За наявності такої проектної документації, відповідно до якої житловий будинок або окрема його частина (квартира, вбудоване нежитлове приміщення) обладнані електроопалювальними установками, такий будинок або окрема його частина (квартира, вбудоване нежитлове приміщення) вважається обладнаним зазначеними електроустановками в установленому порядку.

Відповідно до п. 4.1 Правил № 1357, у договорі обов`язково зазначається величина потужності, яка визначається виходячи з потужності наявних у побутового споживача струмоприймачів. При цьому загальна потужність не може бути вищою за потужність, передбачену проектом об`єкта побутового споживача та/або технічними характеристиками зовнішніх електричних мереж об`єкта побутового споживача.

Відповідно до п. 2 Правил № 1357, об`єкт побутового споживача - житловий будинок (частина будинку), квартира або будівля, які розміщені за однією адресою та належать одній фізичній особі або декільком фізичним особам на правах власності або користування.

Відповідно до п. 3 Правил № 1357, які були чинними на момент звернення позивача до відповідача з заявою про укладання договору, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією(додаток 1) і укладається на три роки. Для укладення договору побутовий споживач звертається до електропостачальника з письмовою заявою та пред`являє оригінали таких документів: паспорта; реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, - паспорта з відміткою відповідного контролюючого органу); документа, що підтверджує право власності чи користування на об`єкт споживача або права власності чи користування на земельну ділянку (на період будівництва об`єкта споживача).

П.4.4.2 Кодексу систем розподілу, який затверджений постановою НКРЕКП № 310 від 14.03.2018 року та регламентує спірні правовідносини на дату розгляду спору судом, також передбачено необхідність надання замовником копії документа, який підтверджує право власності чи користування об`єктом, або копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, або, за відсутності об`єкта, копія документа, який підтверджує право власності чи користування земельною ділянкою або копію витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Встановленні судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що вона для укладення договору про постачання електричної енергії або внесення змін до уже існуючого договору надала відповідачу документи на підтвердження факту обладнання житлового будинку електроопалювальними установками та довела до його відома про потужність цих електроустановок, а також того, що вона разом із заявою від 05.02.2018 року надала рішення народного суду Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 14.03.1979 року, оскільки це спростовується матеріалами справи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача укласти із позивачем договір на використання електричної енергії для опалення житлового будинку є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, також, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача встановити в житловому будинку АДРЕСА_1 потужність споживання електроенергії у розмірі 4,5 кВт не підлягають задоволенню, у зв`язку з їх недоведеністю та того, що, оскільки позовна вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимог про зобов`язання відповідача укласти договір та встановити потужність споживання у розмірі 4,5 кВт, в задоволенні яких судом відмовлено, тому і в цій частині позов задоволенню не підлягає. Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Доводи скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров