Дата документу 10.09.2019 Справа № 2-4878/2005
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2963/19 Головуючий у 1-й інстанції: Урупа І.В.
Є.У.№ 2-4878/2005 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Дашковської А.В.

секретар: Волчанової І.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про визнання права власності на самовільно збудовані споруди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2005 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Мелітопольської міської ради про визнання права власності на самовільно збудовані прибудову до літньої кухні, літню кухню і сарай по Першому АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову зазначав, що за вищевказаною адресою рішенням виконкому від 19.05.1950 року йому була надана земельна ділянка площею 515 кв.м. для будівництва житлового будинку. На вказаній земельній ділянці у 2003 році без відповідного дозволу він збудував прибудову до літньої кухні, літню кухню і сарай, за що 12.04.2005 його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Посилаючись на те, що за висновком КП «Проектно-виробниче архітектурно-будівельного бюро» самочинно збудовані будівлі і споруди знаходяться у задовільному стані, просив суд на підставі ст. 376 ЦК України визнати на них право власності.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2005 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самовільно збудовані споруди по АДРЕСА_1 , а саме: прибудову, зазначену на плані забудови земельної ділянки під літерою «б-1», розміром 2,8 х 5,0 до літньої кухні «Б-1», літню кухню, розміром 2,1 х 3,0 м., зазначену на плані забудови земельної ділянки під літерою «В-1», сарай розміром 2,6 х 2,75, зазначену на плані земельної ділянки під літерою «Е-1».

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка не приймала участі у розгляді справи, проте вважає, що судом вирішено питання про її права і обов`язки. Зазначала, що є дочкою позивача ОСОБА_1 і ОСОБА_3 . Під час перебування у шлюбі батьки збудували житловий будинок АДРЕСА_2 , який є їх спільною сумісною власністю. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина і вона як спадкоємець першої черги прийняла спадщину і має право на ј частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, а також на будівлі, які були предметом спору у цій справі. 01.08.2005 батько подарував весь будинок своїй другій дружині ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько, а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його дружина ОСОБА_4 . Посилаючись на вказані обставини, просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позов задовольнити частково і визнати за позивачем право власності на ѕ частки самовільних споруд.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження по справі підлягає закриттю з огляду на такі обставини.

Відповідно до статті 352 ЦПК України право на апеляційне оскарження судових рішень мають учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Предметом спору у цій справі є самочинні надвірні будівлі і споруди, які позивач ОСОБА_1 побудував у 2003 році на земельній ділянці, наданій йому у безстрокове користування для будівництва житлового будинку рішенням виконкому у травні 1950 року.

Відповідно до Договору про право будівництва будинку і безстрокового користування земельною ділянкою, укладеному 08 грудня 1950 року між Міськкомунгоспом Виконкому Мелітопольської міської ради депутатів трудящих та ОСОБА_1 , на виділеній земельній ділянці площею 515 кв.м забудовник зобов`язався побудувати не пізніше 25 травня 1953 року одноповерховий двокімнатний житловий будинок, площею 28.8 кв.м згідно проекту (а.с.11-12).

У травні 1952 року ОСОБА_1 закінчив будівництво житлового будинку, 11 вересня 1952 року міською приймальною комісією будинок прийнято до експлуатації, про що було складено відповідний Акт (а.с.15-16).

В період будівництва житлового будинку ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.41-45).

Спадкоємцями першої черги на спадкове майно, що залишилося після ОСОБА_3 були її чоловік позивач ОСОБА_1 і дочка ОСОБА_5 , яка змінила прізвище на ОСОБА_6 . До складу спадкового майна входили Ѕ частка грошового вкладу з відсотками в державний трудовій ощадній касі (а.с.43-44, 46-48).

Питання про виділ Ѕ частки житлового будинку, що належав померлій ОСОБА_3 , в порядку ст.22 КпШС УРСР і про визнання права на спадщину на це майно ніхто із спадкоємців останньої не порушував.

У 2003 році на вищевказаній земельній ділянці ОСОБА_1 виконав самочинне будівництво надвірних споруд, за що постановою від 12 квітня 2005 року його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 97 КУпАП (а.с.19).

01 серпня 2005 року житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами ОСОБА_1 подарував своїй дружині ОСОБА_4 (а.с.50-52).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ролку померла його дружина ОСОБА_4 (а.с.53-54).

ОСОБА_2 , яка є дочкою померлого позивача, обґрунтовуючи свої доводи щодо незаконності судового рішення посилається, в тому числі, на порушення прав на спадщину на частку житлового будинку, що належала її матері ОСОБА_3 . На підтвердження своїх доводів про право на спадщину заявник надала апеляційному суду копію свідоцтва про право на спадщину від 30 липня 1983 року на ј частку грошового внеску, який вона успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Проте, як зазначав позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, спірні надвірні будівлі і споруди були збудовані ним у 2003 році, тобто через 20 років після смерті матері заявниці, а отже їх вартість не є спадковим майном, що залишилося після смерті матері заявниці і на яке остання як спадкоємець першої черги мала право.

Зважаючи на те, що спірне майно не входило до складу спадщини, що залишилася після смерті матері заявниці, передбачених законом підстав для висновку про те, що оскаржуваним судовим рішенням порушені права останньої судова колегія не вбачає.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 не відноситься до кола осіб, які у відповідності до положень ст. 352 ЦПК України мають право на апеляційне оскарження рішення у цій справі, у зв`язку з чим колегія суддів позбавлена процесуальних повноважень для перегляду оскаржуваного рішення суду по суті.

Крім того, Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Згідно з роз`ясненнями, наданим в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24.10.2008р., при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов`язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

За положенням п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалися.

Оскільки питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 як особи, що подала апеляційну скаргу, оскаржуваним рішенням суду не вирішувались, апеляційне провадження за цією скаргою на підставі ст.362 ч.1 п.3 ЦПК України підлягає закриттю.

Керуючись ст. ст.352, 362 ч.1 п.3 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 липня 2005 року, закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: Судді: