ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/9564/17 Головуючий суддя І інстанції Аркатова К. В.
Провадження № 22-ц/818/3584/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року, ухвалене у складі судді Аркатової К.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю відповідача,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив з урахуванням уточнення захистити його конституційне право на компенсацію моральної шкоди, заподіяної неправомірною тривалою бездіяльністю відповідача при імітації розслідування кримінальної справа №0000005, стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 512000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 15.10.2013 відповідач відкрив кримінальне провадження №0000005 проти колишніх співробітників УМВС в Полтавській області. Порушення, зловмисно допущене співробітниками УМВС в Полтавській області встановлені преюдиційними рішеннями Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.12.2013 та апеляційного суду Харківського області від 04.02.2014. Проте, відповідачем 31.10.2015 у кримінальному провадженні №0000005 виніс незаконне і необґрунтоване рішення про закриття кримінальної справи. Октябрський районний суд м. Полтави 16.12.2015 скасував його у зв`язку з неповним досудовим розслідуванням. Однак, відповідач продовжував імітувати розслідування. Октябрський районний суд м. Полтави 01.02.2016 встановив факт особистої зацікавленості слідчого і прокурора в результаті кримінальної справи на користь третьої особи, а також відсутність неупередженості, відсторонив їх від розслідування та надзору. 31.05.2016 відповідач ще раз виніс незаконне і незрозуміле рішення про закриття кримінальної справи. Октябрський районний суд м. Полтави 04.07.2016 скасував постанову від 31.05.2016, зазначивши, що слідчий виніс постанову передчасно, без перевірки обставин, викладених у заяві про кримінальний злочин. Октябрський районний суд м. Полтави 21.11.2016 звільнив від розслідування слідчого і від надзору прокурора. Відповідач 18.11.2016 виніс незаконне рішення, яким відмовив у задоволенні 10 клопотань позивача. Октябрський районний суд м. Полтави 10.03.2017 скасував незаконне рішення від 18.11.2016. Однак, відповідач продовжував імітувати розслідування кримінальної справи. Таким чином, відповідач зловмисно та навмисно не виконав вимоги Конституції України та Кримінального процесуального законодавства. Своїми тривалими неправомірними і незаконними діями відповідач заподіяв позивачу, як потерпілому, моральну шкоду, оскільки позивач був вимушений протягом тривалого часу звертатись до суду із заявами про скасування незаконно прийнятих рішень, з вини відповідача позивач позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, порушено психологічне благополуччя.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури Полтавської області, Державної казначейської служби про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю відповідача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначив, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Послався на практику розгляду у касаційному порядку схожих справ.

Учасники справи не скористались правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника прокуратури Крупської К.М., за відсутності інших учасників судового засідання, належним чином повідомлених про розгляд справи, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно положень ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є потерпілим у кримінальному провадженні №000005 від 15.10.2013.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 16.12.2015 скасовано постанову слідчого у кримінальному провадженні №000005 від 15.10.2013 про закриття провадження від 31.10.2015, з зазначенням, що обставини справи не досліджено всебічно та повно. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 01.02.2016 задоволено заяву ОСОБА_2 про відвід прокурора прокуратури Полтавської області Мішуровського В.В. від досудового розслідування з метою виключення у подальшому сумнівів у неупередженості прокурора. Слідчим суддею Октябрського районного суду м. Полтави 04.07.2016 скасовано постанову старшого слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 31.05.2016 про закриття кримінального №000005 від 15.10.2013. Ухвалами слідчого судді від 21.11.2016 задоволено заяви ОСОБА_2 про відвід прокурора та слідчого у рамках зазначеного вище кримінального провадження. Слідчий суддя 10 березня 2017 року частково задовольнив скаргу ОСОБА_2 та скасував постанову слідчого СВ прокуратури Полтавської області Сорокіна І.В. від 18.11.2016 року в частині відмови у допиті свідка.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що як на підстави позову позивач посилається на безпідставні відмови слідчого у задоволенні клопотань потерпілого, постанови про закриття кримінального провадження, що завдало моральних страждань позивачу та крім наданих копії ухвал слідчого судді також підтверджується висновком спеціаліста.

Вказав, що процесуальні рішення слідчого судді є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування, та не свідчать про наявність вини та завдання цим шкоди позивачу, діями або бездіяльністю працівників органу досудового розслідування та прокуратури.

Суд не прийняв за належний доказ висновок спеціаліста та відмовив у задоволенні позову за недоведеністю.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 3 Постанові Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі Постанова ) судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Переглядаючи обґрунтованість постанов слідчого прокуратури про закриття кримінального провадження у подальшому, суди кожного разу встановлювали обставини на підставі яких доходили висновку, що органами досудового слідства не зібрані усі можливі докази повного та всебічного дослідження зібраних доказів з проведенням їх аналізу в процесуальному рішенні не відбулось, а висновок про закриття провадження був зроблений передчасно, що на думку колегії суддів свідчить про невиконання визначеного у вказаній нормі ст. 2 КПК України завдання кримінального провадження.

Колегія суддів за недоведеністю відхиляє посилання представника прокуратури на те, що тривалість досудового розслідування була зумовлена процесуальною поведінкою потерпілого подання заяв та безпідставних клопотань. Навпаки, відмови органами досудового слідства у задоволенні заяв потерпілого були визнані безпідставними, а їх спрямованість відповідала завданню кримінального судочинства, визначеного у ч. 1 ст. 2 КПК України.

У статті 219 КПК України, в редакції на день внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, 15.10.2013, строки досудового розслідування визначались наступним чином:

1. Досудове розслідування повинно бути закінчено:

1) протягом одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку;

2) протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

2. Строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу. При цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати:

1) двох місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку;

2) шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості;

3) дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину.

3. Строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до дня її скасування слідчим суддею або винесення постанови про відновлення кримінального провадження не включається у строки, передбачені цією статтею.

У заяві про порушення кримінальної справи та згідно з витягу з ЄРДР 0000005 прямо зазначено посадову особу, яку потерпілий звинувачує у порушенні його прав під час проведення слідчих дій по кримінальній справі № 59100063, а також зміст таких дій (а. с. 8 т. 1).

Тому тривалість досудового розслідування більше, ніж 3,5 роки для підтвердження чи спростування звинувачення потерпілим ОСОБА_2 посадової особи, яка здійснювала стосовно ОСОБА_2 кримінальне провадження, щодо фальсифікації причетності ОСОБА_2 до скоєння шахрайських дій по кримінальній справі № 59100063 - не можна вважати розумним строком в розумінні ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950, яка передбачає позитивний обов`язок держави організувати діяльність досудових органів таким чином, щоби право кожного на справедливий суд впродовж розумного строку не було ілюзорним.

Тобто, відповідачем не було спростовано презумпцію неправомірності тривалості досудового розслідування більше, ніж 3,5 роки.

Оскільки здійснення усіх необхідних заходів для повного та об`єктивного розслідування кримінальної справи та виконання вимог кримінально-процесуального законодавства належить до посадових обов`язків слідчого, зазначене вище свідчить про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 1174 ЦК України, а саме прийняття незаконних рішень та бездіяльність посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень.

За правилами зазначеної статті шкода, яка при цьому була завдана фізичній або юридичній особі, відшкодовується державою незалежно від вини посадової чи службової особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами(статті 1173, 1174 ЦК України).

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15.05.2019, прийнятої за наслідками розгляду справи № 638/876/17-ц, яка є аналогічною за обставинами справі, що наразі переглядається апеляційним судом.

Такі висновки підлягають врахуванню з огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, за яким при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Так, заявлену позивачем до відшкодування суму моральної шкоди у розмірі 512000 грн колегія суддів вважає надмірною, та такою, що не є належним чином доведеною, а отже, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), справедливості та розумності, відповідно до норми ст. 23 ЦК України, з огляду на те, що позивач має статус потерпілого у кримінальному провадженні, тобто щодо нього не здійснюються заходи примусового характеру, він не перебуває під слідством чи судом, та те, що особисто ним було оскаржено лише постанову про відмову у призначенні йому психологічної експертизи, вважає за доцільне, з урахуванням характеру правопорушення, тривалості та змісту душевних страждань потерпілої особи, визначити розмір компенсації завданої йому моральної шкоди в сумі 3000 грн, яка підлягає стягненню на його користь за рахунок відповідної статті Державного бюджету України.

З огляду на те, що при ухваленні рішення судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини по справі, що призвело до порушення норм матеріального права та невірно застосовано норми процесуального права, доводи скарги спростовують висновки суду, то на підставі п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду та задовольняє позовні вимоги частково.

Питання про судові витрати вирішується з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі ) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди шляхом списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діям органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 10.09.2019.

Головуючий

В.Б. Яцина.

Судді колегії

П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.