ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6220/17 Номер провадження 22-ц/814/66/19Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2017 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіпро стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

02 жовтня 2017 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 18 червня 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № б-н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 22,8% за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, його заборгованість за кредитом станом на 31 серпня 2017 року становить 90129,24 грн.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором 90129,24 грн. та судові витрати.

Згідно із рішенням єдиного акціонера ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21 травня 2018 року № 519 змінено назву Банку на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» ( далі АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 82-91)

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності.

Не погодившись із зазначеним рішенням його в апеляційному порядку оскаржило АТ КБ «Приватбанк».

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, на думку представника Банку підстави застосування спливу строку позовної давності відсутні тому, що відповідачем була сплачена 10 лютого 2015 року 1 грн. у рахунок погашення заборгованості, що свідчить про визнання боргу.

Крім того, пунктом 4.6 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачено право банку списувати кошти з поточних рахунків клієнта у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, відтак, представник Банку вважає, що всі сплати за кредитним договором відбувалися за згодою позивача.

Також, представник позивача вказує на те, що маються всі докази наявності заборгованості; при укладенні договору відповідач підтвердив свою згоду із «Умовами та правилами надання банківських послуг»; суд безпідставно ототожнив поняття «договору» та «платіжної карти». Закінчення строку карти не свідчить про припинення договірних відносин.

У відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважає, що рішення суду ухвалено із дотриманням вимог закону.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції вірно застосував строки позовної давності, оскільки кінцева дата повернення кредиту є 18 червня 2008 року, а позивач звернувся до суду із позовом лише 01 жовтня 2017 року.

Враховуючи ціну позову та беручи до уваги положення ч. 13 ст. 7, ст. 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 18 червня 2007 року між сторонами було укладено договір № б/н, згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 3500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків в розмірі 22,80% за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач належним чином зобов`язання не виконує, в зв`язку з чим станом на 31 серпня 2017 року, як вважає позивач, утворилася заборгованість в розмірі 90 129,24 грн., яка складається з:

-3498,21 грн. - заборгованість за кредитом;

-77 407,07 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом;

-4699,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

-250,00 грн. - штраф (фіксована сума);

-4279,96 грн. - штраф (процентна складова).

З матеріалів справи також вбачається, що кінцевою датою повернення кредиту є 18 червня 2008 року. У свою чергу позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № б/н від 18 червня 2007 року лише 02 жовтня 2017 року.

Вказані обставини позивачем у апеляційній скарзі не заперечуються.

Також, з матеріалів справи вбачається, що з 30 серпня 2013 року відповідачем заборгованість не погашалася.

При цьому, суд першої інстанції правильно вказав, що відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За правилами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи те, що позов було пред`явлено лише через чотири роки після останнього платежу, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що банком було пропущено строк позовної давності.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що відповідачем була сплачена 10 лютого 2015 року 1 грн. у рахунок погашення заборгованості, що свідчить про визнання боргу є безпідставними виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Враховуючи розмір заборгованості, період її виникнення та розмір обов`язкових платежів, колегія суддів приходить до переконання, що наявність у розрахунку заборгованості даних про погашення кредиту на 1,00 грн. не свідчить про визнання боргу.

Відносно доводів представника позивача про те, що пунктом 4.6 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачено право банку списувати кошти з поточних рахунків клієнта у рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, слід зазначити таке.

Визнання боргу як підстава для переривання перебігу позовної давності має бути результатом вольових дій боржника. Списання банком коштів з рахунку боржника, є примусовими діями кредитора, а не добровільними діями боржника, тому не може бути кваліфіковано як визнання боргу відповідачем та не перериває перебігу позовної давності.

Доводи представника позивача, що маються всі докази наявності заборгованості; при укладенні договору відповідач підтвердив свою згоду із «Умовами та правилами надання банківських послуг» не ставлять під сумнів правильність рішення суду першої інстанції тому, що суд, як вбачається із рішення, погодився із наявністю заборгованості за кредитом, проте, відмовив у задоволенні позову за спливом позовної давності, оскільки за змістом ст.ст. 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Колегія суддів відхиляє також доводи наведені в апеляційній скарзі про те, що суд безпідставно ототожнив поняття «договору» та «платіжної карти», закінчення строку карти не свідчить про припинення договірних відносин, оскільки суд першої інстанції, як уже зазначалося, вірно визначив початок перебігу строку позовної давності.

Крім того, слід звернути увагу, що згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відтак, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Отже, у даному випадку відмовивши у задоволенні позову по причині спливу строку позовної давності суд не вказав на припинення зобов`язання, а відмовив у захисті суб`єктивного права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 грудня 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови виготовлено 20 серпня 2019 року

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко