Справа № 415/468/19
Провадження № 22-ц/810/339/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Авалян Н.М.,Коновалової В.А.,

за участю секретаря Вовчанської С.В.,

учасники справи: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 28 лютого 2019 року

ухваленого Лисичанським міським судом у складі: судді Фастовця В.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіу розмірі 31914,26 грн., який мотивувало тим, що 15 січня 2014 року між банком та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № б/н від 15.01.2014 року, відповідно до якого відповідач отримав 8200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач шляхом підписання анкети-заяви про приєднання від 15.01.2014 року підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає договір про надання банківських послуг. Позивач зі своєї сторони умови договору виконав, надав відповідачу кредит. Відповідач, в свою чергу, умови виконання договору порушував, внаслідок чого станом на 09.12.2018 року у нього перед банком утворилась заборгованість в розмірі 31914,26 грн., яка складається з: 4560,97 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 5887,18 грн. - по процентам за користування кредитом, 19470,19 грн. - за пенею, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1495,92 грн. - штраф (процентна складова), яку Банк просив стягнути з відповідача, а також стягнути судові витрати у сумі 1762 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 28 лютого 2019 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення. Рішення суду мотивовано ненаданням позивачем належних доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору у належній письмовій формі, розміру кредиту як предмету договору та істотної умови кредитного договору, моменту його укладення, встановлення чи зміни кредитного ліміту, надання кредитних коштів позивачем саме відповідачу, а не користування ними іншою особою.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» вважає, що вказане рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права та просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути судові витрати.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції порушив норми та принципи процесуального права, а саме: рівності перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність цивільного судочинства, невмотивовано відхилив надані позивачем докази та ухвалив незаконне та не обґрунтоване рішення, яким в задоволенні позовної заяви відмовив, чим звільнив відповідача від відповідальності. Банк вважає, що відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитуванням кредиту саме на таких умовах.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 квітня 2019 року в даній справі визначено склад колегії суддів: Коротенко Є.В. (головуючий суддя), Коновалова В.А., Луганська В.М.

26 квітня 2019 року було відкрито апеляційне провадження у справі.

Згідно розпорядження т.в.о. керівника апарату Савчука О.І. від 10 травня 2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з призначенням на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд Коротенка Євгена Васильовича , згідно з Указом Президента України «Про призначення суддів Верховного Суду» від 07 травня 2019 року №195/2019.

Справу передано до канцелярії суду для повторного розподілу судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 10.05.2019 року вилучено суддю Коротенка Є.В. у зв`язку із закінченням терміну повноважень, новий головуючий суддя (суддя-доповідач) Назарова М.В., у складі колегії: - Коновалової В.А., Луганської В.М.

11 травня 2019 року справу призначено до судового розгляду на 23 травня 2019 року об 11-й.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 23 травня 2019 року провадження у цивільній справі № 415/468/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 28 лютого 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у цивільній справі № 342/180/17-ц.

15 липня 2019 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 17 липня 2019 року поновлено апеляційне провадження та призначено до розгляду на 06 серпня 2019 року о 10-ту. 06 серпня 2019 року розгляд справи відкладено на 20 серпня 2019 року у зв`язку з відсутністю даних про належне повідомлення відповідача. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 серпня 2019 року вилучено суддю Луганську В.М. у зв`язку із знаходженням у відпустці, замінено на суддю Авалян Н.М.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, скаргу підтримує (а.с. 97).

Що стосується відповідача ОСОБА_1 , то оскільки її місце проживання згідно повідомлення Управління адмінпослуг Лисичанської міськради Луганської області не відоме, судом вона повідомлена про розгляд справи згідно ч. 1 ст. 128 ЦПК України шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 111). Крім того, судом вжиті всі заходи щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи за її останнім відомим місцем реєстрації, вказаним позивачем в позовній заяві: АДРЕСА_1 , за яким ОСОБА_1 14.05.2019 року отримано ухвалу суду від 11.05.2019 року про призначення справи до судового розгляду на 23 травня 2019 року (а.с. 75) та ухвалу суд від 23.05.2019 року про зупинення провадження у справі (а.с. 85), та 14.08.2019 року особисто відповідачем за зазначеним у матеріалах справи телефоном мобільного операторі зв`язку була отримана телефонограма від помічника судді про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 112-113).

Всі інші судові повідомлення про розгляд справи на 06 серпня 2019 року, 20 серпня 2019 року повертаються до суду із відміткою пошти «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення».

Наведене свідчить про вжиття судом всіх можливих заходів щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про розгляд її справи судом, проте, знаючи про розгляд справи, остання не виявила будь-якої зацікавленості у належному її розгляді протягом тривалого строку, оскільки апеляційне провадження у справі відкрите 26 квітня 2019 року і передбачений ч. 1 ст. 371 ЦПК України шестидесятиденний строк спливає 20 серпня 2019 року.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (974 256), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та «Трух проти України» (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року).

У рішенні в справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У рішенні в справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, зловживання процесуальними правами не допускається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Судом встановлено укладення 15 січня 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредитного договору б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 8200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання Заяви б/н від 15 січня 2014 року.

Вказаний договір про надання банківських послуг складається із заяви позичальника, Пам`ятки клієнта, Умов та правил (а.с. 10, 10 зв.).

Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідач погодив Умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду, та погодив щомісячно до 25 числа сплачувати 7 % від заборгованості (але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості), а з 01 квітня 2014 року - 5 % від заборгованості (але не менше 100,00 грн. та не більше залишку заборгованості).

Договір у встановленому законом порядку недійсним не визнаний.

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про недоведеність позивачем за допомогою належних доказів укладення сторонами кредитного договору, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 15 січня 2014 року відповідач підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

До позовної заяви позивачем додані Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. ст. 526, 530, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 15.01.2014 року, укладеного між сторонами, вбачається, що станом на 09.12.2018 року у відповідача ОСОБА_1 перед банком утворилась заборгованість в розмірі 31914,26 грн., яка складається з: 4560,97 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 5887,18 грн. - по процентам за користування кредитом, 19470,19 грн. - за пенею, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1495,92 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 8-9).

Розглядаючи справи, суд має керуватися такими засадами судочинства як змагальність сторін та диспозитивність. Позивач, користуючись своїми правами, надав на підтвердження обґрунтованості позову вищезазначені докази як на підтвердження укладення кредитного договору між сторонами, так і його виконання сторонами, що не спростовано будь-якими іншими доказами і що судом безпідставно не взято до уваги та не дано належної оцінки.

Враховуючи невиконання судом свого обов`язку щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, предмет і підстави позову та з метою повного і всебічного з`ясування обставин, колегія суддів вважає необхідним прийняти докази, надані позивачем під час знаходження справи в суді апеляційної інстанції довідку про те, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 15 січня 2014 року надавалася кредитна картка № НОМЕР_1 зі строком дії останньої до 06/2017 року (а.с. 98) та рух коштів по вказаній картці за період з 15 січня 2014 року до липня 2019 року (а.с. 99-101).

З наданої банком виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідач після отримання картки неодноразово здійснював операції щодо зняття готівки з карткового рахунку, розраховувався за придбанні товари та частково погашав заборгованість по кредиту.

Вказані дії відповідача свідчать як про погодження Умов та правил надання банківських послуг позивачем, так і про часткове виконання відповідачем взятих на себе за кредитним договором зобов`язань.

При цьому, не може бути взята до уваги позиція Верховного Суду, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувалися такі умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб.

Натомість по теперішній справі, ніким не заперечувалися вказані обставини та укладення між сторонами кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою».

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором.

Згідно з п. 2.1.1.2.11 Умов та правил, які є складовою кредитного договору, карта діє до останнього дня місяця, вказаного на лицьовій стороні картки, включно. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки, а не закінченням строку дії договору.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, та від яких не відступає і Верховний суд, зокрема, у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 2120/12694/12, які відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд має враховувати.

Договір укладений 15 січня 2014 року, строк дії картки до 30.06.2017 року включно, тому колегія суддів вважає, що строком повернення кредиту є червень 2017 року, до суду позивач звернувся у грудні 2018 року (а.с. 2).

Станом на 30 червня 2017 року заборгованість за тілом кредиту становила 4560,97 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача як така, що існували станом на час останнього дня місяця, зазначеного як кінцевий строк повернення кредиту.

Оскільки суд не встановив фактичні обставини по справі в наведеній частині, таке рішення не може вважатися законним.

Що стосується нарахування та стягнення процентів за користування кредитними коштами, то колегія суддів бере до уваги пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц, де зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин колегія суддів вважає, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 30 червня 2017 року позивач не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами.

Станом на 30 червня 2017 року заборгованість за відсотками за користування кредитом згідно наданого позивачем розрахунку становить 3854,57 грн., які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

В іншій частині про стягнення відсотків позивачу слід відмовити у задоволенні позову - за період з 01 липня 2017 року за необґрунтованістю.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею, штрафом, колегія суддів зауважує, що пеня, яку просить стягнути позивач, почала нараховуватися після 14 квітня 2014 року (а.с. 7-9), а суми штрафів позивачем нараховані під час подачі позову до суду, що суперечить Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. ст. 610,611 ЦК України)

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).

Як вбачається з матеріалів справи, і про це зазначає позивач в своєму позові та апеляційній скарзі, відповідач ОСОБА_1 мала зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Лисичанськ Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.

Оскільки згідно наданого відповідачем розрахунку заборгованості, вся пеня нарахована за період після вказаної дати, то позов в цій частині задоволенню не підлягає як необгрунтований.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів та комісії.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з відповідача 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1495,92 грн. штрафу (процентна складова), розрахунок якої здійснений таким чином, що банком нарахування штрафу здійснювалося в грудні 2018 року, тобто під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами.

Тому вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 штрафів та пені за кредитним договором від 15 січня 2014 року не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Враховуючи, що позивачем під час подання позову сплачено з ціною позову 31914,26 грн. 1762 грн. і за подання апеляційної скарги 2643 грн., позов задоволено на 8415,54 грн., то до стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» належить: 8415,54 х 4405 : 31914,26 = 1161,56 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 28 лютого 2019 скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка мешкає: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) заборгованість за кредитним договором № б/н від 15.01.2014 року: заборгованість за кредитним договором від 15.01.2014 року за тілом кредиту - 4560,97 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом до 30 червня 2017 року - 3854,57 грн., а загалом - 8415,54 грн.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом з 01 липня 2017 року, пенею, штрафами відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , яка мешкає: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) судовий збір у розмірі 1161,56 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 20 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: