Дата документу 23.08.2019 Справа № 335/5568/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/5568/18
Провадження №22-ц/807/2430/19
Головуючий в 1-й інстанції - Геєць Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Дашковської А.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Запорізького державного медичного університету на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2019 року, ухвалене в м. Запоріжжі (повний текст рішення складений 03 травня 2019 року) у справі за позовом Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року Запорізький державний медичний університет звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків (втрат державного бюджету з підготовки фахівця за державним замовленням). Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2007 року ОСОБА_1 було зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету та укладено угоду від 03 вересня 2007 року № 2007.013 про підготовку фахівця з вищою освітою, згідно з якою відповідач проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше трьох років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання. У 2012 року відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Фармація» та здобув кваліфікацію провізора. Одночасно з отриманням диплома відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки відповідно до списку працевлаштування персонально кожного випускника, однак до місця працевлаштування - аптека № 235, село Демуріно, Межівський район, Дніпровська область не прибув, отже не відпрацював три роки. На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 збитки - витрати державного бюджету з його підготовки за державним замовленням у сумі 68 753,92 грн., а також витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2019 року в задоволенні позову Запорізького державного медичного університету до ОСОБА_1 про відшкодування збитків - відмовлено у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з указаним позовом.

Вимоги ОСОБА_1 про покладення на позивача понесених відповідачем у справі витрат пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, Запорізький державний медичний університет подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що за наслідками перевірки Запорізького державного медичного університету, проведеної Державною фінансовою інспекцією у Запорізькій області, складено акт від 15 липня 2015 року, в якому зазначено, що в результаті невиконання випускниками, у тому числі й відповідачем, умов угод в частині повноти відпрацювання у замовника за місцем призначення не менше трьох років після закінчення Запорізького державного медичного університету та невжиття заходів з відшкодування витрат на підготовку спеціалістів, які не відпрацювали обумовлений термін, державному бюджету завдано збитків. Саме з цього часу почався відлік строку позовної давності для позивача у справі, а тому рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову саме з підстав пропуску строку позовної давності підлягає скасуванню.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Сагайдак А.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 липня 2007 року ОСОБА_1 було зараховано студентом першого курсу Запорізького державного медичного університету (а.с. 8).

03 вересня 2007 року з ОСОБА_1 укладено угоду № 2007.013 про підготовку фахівця з вищою освітою, згідно з якою ОСОБА_1 проходив навчання за державним замовленням і прийняв на себе зобов`язання після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати не менше трьох років за місцем направлення, у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати вартість навчання (а.с. 7).

У 2012 року відповідач отримав повну вищу освіту за спеціальність «Фармація» та здобув кваліфікацію провізора (диплом НОМЕР_1 30 травня 2012 року) (а.с. 9).

Одночасно з отриманням диплома відповідач отримав направлення на роботу в державному секторі економіки (державні та комунальні заклади), відповідно до списку працевлаштування персонально кожного випускника, однак до місця працевлаштування - аптека № 235, село Демуріно, Межівський район, Дніпровська область не прибув, отже не відпрацював три роки.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції дійшов висновку про наявність передбачених законом та угодою правових підстав для повернення за рахунок відповідача витрачених коштів на навчання до державного бюджету, за рахунок якого відповідач здобув освіту у вищому навчальному закладі. Між тим, суд вважав, що звернувшись з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків (витрат державного бюджету) з підготовки відповідача за державним замовленням у сумі 68 753,92, майже через шість років після невиконання відповідачем умов договору в частині відпрацювання в замовника за місцем призначення не менше трьох років після закінчення навчання, Запорізький державний медичний університет пропустив встановлений законом строк позовної давності, що відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в позові.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Як вірно зазначив суд першої інстанції, перебіг позовної давності в даному конкретному випадку за позовними вимогами Запорізького державного медичного університету почався у 2012 році, з часу коли відповідач ОСОБА_1 не прибув до місця роботи у визначений у направленні на роботу строк.

За наслідками перевірки Запорізького державного медичного університету, проведеної Державною фінансовою інспекцією у Запорізькій області, складено акт від 15 липня 2015 року, в якому зазначено, що в результаті невиконання випускниками, у тому числі й відповідачем, умов угод в частині повноти відпрацювання у замовника за місцем призначення не менше трьох років після закінчення Запорізького державного медичного університету та невжиття заходів з відшкодування витрат на підготовку спеціалістів, які не відпрацювали обумовлений термін, державному бюджету завдано збитків у розмірі 1 392 312,29 грн. (а.с. 12-14).

На думку апелянта саме з цього часу він дізнався про порушення свої прав.

Однак, як вірно зазначив суд попередньої інстанції, відповідно до п. 12 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» затвердженого Наказом МОЗ України 25 грудня 1997 року № 367, зареєстрованого в МЮУ 15 квітня 1998 року № 246/2686 (далі Порядок) саме на керівників вищих медичних закладів покладено обов`язок здійснювати чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури та роботи.

Окрім цього, за п. 20 вказаного Порядку на керівників вищих медичних закладів покладається персональна відповідальність за своєчасне вручення випускникові направлення на роботу.

Також відповідно до умов працевлаштування передбаченого вказаним Порядком заклад освіти обізнаний конкретно з майбутнім місцем роботи випускника, видає при цьому йому «Картку працевлаштування випускника» та «Направлення на роботу» типові бланки яких є додатками до вказаного Положення де зазначається конкретне місце роботи випускника.

Початок перебігу строку позовної давності, на думку колегії суддів, не може залежати від результатів перевірки учбового закладу будь-яким контролюючим органом за умови того, що у цій справі позивач мав всі можливості перевірки прибуття випускника до місця роботи та своєчасної подачі позовної заяви про стягнення збитків.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького державного медичного університету залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 23 серпня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

А. В. Дашковська

О. З. Поляков