Ухвала

14 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 2-4237/12

провадження № 61-18331св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - Головне територіальне управління юстиції м. Києва в інтересах ОСОБА_1 ,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації,

представник третьої особи - Сінчук Ростислав Володимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження заяву ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Головного управління юстиції м. Києва в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у порядку виконання державою Україна взятих на себе зобов`язань відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2012 року Головне управління юстиції м. Києва в інтересах ОСОБА_1 звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просило визнати у судовому порядку факт незаконного утримання ОСОБА_3 на території України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; забезпечити повернення неповнолітнього на постійне місця проживання до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії; у разі, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати матір передати дитину батькові для повернення до держави її постійного місця проживання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2016 року відмовлено у позові щодо повернення дитини; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відшкодування судових витрат у розмірі 40 402,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2016 року залишено без змін.

Короткий зміст касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» та розпочав роботу Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах.

У березні 2018 року справу було передано до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 вересня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов Головного територіального управління юстиції у м. Києві в інтересах ОСОБА_1 задоволено; визнано незаконним утримання на території України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; повернуто ОСОБА_5 до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії як країни походження за адресою: АДРЕСА_1.

Короткий зміст заяви про ухвалення додаткового рішення

У червні 2019 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою, у якій просить ухвалити додаткове рішення щодо позовних вимог, стосовно яких, на думку позивача, не ухвалено рішення, а саме: щодо зобов`язання ОСОБА_3 передати дитину ОСОБА_1 для повернення до держави її постійного місця проживання у разі, якщо рішення не буде виконано нею в добровільному порядку, покладення витрат, пов`язаних із повернення дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії на позивача та допущення до негайного виконання цього рішення у частині повернення дитини до країни походження.

Короткий зміст заперечень (відзив) на заяву про ухвалення додаткового рішення

У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 , у якому вона просить відмовити у задоволені заяви ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення; на думку ОСОБА_3 , у справі наявні підстави для залишення зазначеної заяви без розгляду.

Відзив мотивовано тим, що вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення суперечать статті 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року і стосуються порядку та способу виконання судового рішення, крім того, зазначена заява подана особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Заява ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України cуд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто суд може ухвалити додаткове рішення лише за наявності підстав, передбачених статтею 270 ЦПК України.

Головне управління юстиції м. Києва в інтересах ОСОБА_1 у цій справі заявило дві позовні вимоги: визнати факт незаконного утримання матір`ю на території України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та забезпечити повернення неповнолітнього на постійне місця проживання до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

Зазначення у прохальній частині позовної заяви щодо зобов`язання матері передати дитину батькові для повернення до держави її постійного місця проживання у разі, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, не може вважатися позовною вимогою, оскільки стосується процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судового рішення, яке регулюється розділом VI ЦПК України та Законом України «Про виконавче провадження».

Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у статті 129-1 Конституції України, частиною 2 якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Особу, проти якої прийнято та винесено судове рішення із зобов`язанням вчинити певні дії або, навпаки, утриматись від їх вчинення, може бути притягнуто до кримінальної відповідальності за наявності в діях такої особи складу злочину, передбаченого статтю 382 Кримінального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 419 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Отже, ухвалюючи нове рішення, суд касаційної інстанції не мав підстав допустити негайне виконання постанови Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у частині задоволення позовних вимог щодо повернення дитини до країни походження, оскільки це судове рішення підлягає негайному виконанню в повному обсязі з моменту його прийняття в силу положень Конституції України.

Статтею 26 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року визначено, що кожен Центральний орган Договірної держави несе свої власні витрати по застосуванню цієї Конвенції, проте може вимагати відшкодування витрат, що спричинені або будуть спричинені поверненням дитини.

Віддаючи розпорядження про повернення дитини або розпорядження, пов`язане з виконанням прав доступу відповідно до цієї Конвенції, судові або адміністративні органи можуть покласти на особу, яка здійснила переміщення або утримування дитини, або особу, що перешкоджала здійсненню прав доступу, необхідні витрати, здійснені заявником або від його імені, у тому числі витрати на оплату проїзду, будь-які витрати на виявлення місцезнаходження дитини, витрати на юридичне представництво заявника, і витрати на повернення дитини.

У такому разі суд не вправі зобов`язати батька, який скористався процедурою для забезпечення негайного повернення дитини до держави її постійного проживання, понести витрати, що спричинені або будуть спричинені поверненням дитини, оскільки такі витрати відповідно до цілей Конвенції має нести держава України, що не виключає відшкодування таких витрат матір`ю, яка здійснила переміщення та/або утримування дитини.

Висновки за результатами розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення

Посилання ОСОБА_3 щодо наявності підстав для залишення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення є неприйнятним, оскільки ОСОБА_2 на підтвердження своїх повноважень на ведення справи в інтересах ОСОБА_1 разом з заявою про ухвалення додаткового рішення подав до суду касаційної інстанції належно завірену у відповідності до пункту 9 частини 1 статті 20 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» копію договору про надання правової допомоги від 04 червня 2019 року № 04-06/2019 між адвокатським об`єднання «Ей. Джи. Ей та партнери» та ОСОБА_1 , складеного на англійській та українській мовах; копію адвокатського ордера від 04 червня 2019 року серії КВ № 73371, виписаного керівником адвокатським об`єднання «Ей. Джи. Ей та партнери», та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 000174 на ім`я ОСОБА_2 .

Тому у Верховного Суду немає підстав не визнавати достовірність зазначених документів.

Оскільки передбачені у статті 270 ЦПК України підстави для ухвалення додаткового рішення у справі відсутні, то Верховний Суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись статтею 270 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом Головного управління юстиції м. Києва в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії у порядку виконання державою Україна взятих на себе зобов`язань відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року - відмовити.

Ухвала суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: А. О. Лесько
С. Ю. Мартєв
Є. В. Петров
С. П. Штелик