Справа № 626/2014/17
Провадження № 2/626/24/2019
РІШЕННЯ

Іменем України

05.08.2019 року м. Красноград Красноградський районний суд Харківської області

у складі: головуючого судді Рибальченко І .Г.,

за участю секретаря Скачко Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Мошкова Н.О., приватний нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Воронкова О.А. про встановлення факту проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу, визнання недійсними договорів, визнання права власності та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому, після неодноразового уточнення позовних вимог, просив: встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15 червня 2010 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 травня ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також просив визнати договір про поділ майна від 10 серпня 2015 року, шлюбний договір від 10 серпня 2015 року та шлюбний договір від 02 червня 2014 року , укладені між сторонами, недійсними. Крім того позивач просив визнати його право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки, огорожі, вагончика за адресою: АДРЕСА_2 , а крім того, стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти в сумі 21875 грн.

Позовна заява мотивована тим, що з 15 червня 2010 року сторони почали проживати разом в квартирі матері відповідача за адресою: АДРЕСА_3 . В квітні 2011 року було придбано квартиру в м.Красноград Харківської області за 11000 $, яку продано в квітні 2012 року за 14000 $ , а також 07 вересня 2011 року укладено договір купівлі-продажу квартири в м.Красноград Харківської області за 19000 $, продану у вересні 2014 року за 29000 $. Позивач отримував кредити в банківських установах для придбання вищезазначеного нерухомого майна. Крім того, в квітні 2013 року було придбано земельну ділянку, на території якої встановлено огорожу та проведено 360 м. водогону. 27 січня 2015 року сторони придбали квартиру за 250000 грн. за адресою: АДРЕСА_1 де спільно проживали з 04 вересня 2015 року.

30 травня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвано 30 серпня 2016 року.

02 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір.10 серпня 2015 року між позивачем та відповідачем були укладені нотаріально посвідчені договір про поділ майна та шлюбний договір. Позивач вважає, що правочини є такими, що поставили одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, а тому позивач просив визнати вищезазначені договори від 02 червня 2014 року, 10 серпня 2015 року недійсними.

За час проживання з червня 2010 року відповідач зберігала кошти на депозитних рахунках та отримувала прибуток у вигляді відсотків, частина з яких, на думку позивача, належали йому особисто. Станом на 2010 рік в сумі еквівалентній 3125 $, з цих підстав з ОСОБА_2 необхідно стягнути 21875 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги: установити факт його проживання з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 15.06.2010 до 30.05.2014; визнати недійсними договір про поділ майна, два шлюбних договори, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчені приватним нотаріус Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Воронковою О.А. та державним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Мошковою Н.О. У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутою сторонами за час спільного проживання однією сім`єю без перебування в шлюбі та у шлюбі , визнати право власності ОСОБА_1 на Ѕ частину квртири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та на Ѕ частину земельної ділянки, огорожі, вагончика за адресою: АДРЕСА_2 , а крім того, стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача грошові кошти в сумі 21875 грн. та судові витрати.

Від відповідача до суду надійшов відзив, в якому ОСОБА_2 спростовувала факт свого проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15 червня 2010 року, оскільки між ними відбувалися лише нетривалі зустрічі. В 2013 році вона проживала разом з сином ОСОБА_3 під час його навчання у м.Полтава у найманій квартирі. Після реєстрації шлюбу в 2014 році укладалися шлюбні договори та договір про поділ майна, за якими все набуте нерухоме майно є її приватною власністю та придбане за особисті кошти, які вона зберігала на депозитних рахунках банку. Вважає позовні вимоги необгрунтованим та наполягає на відмові у позові.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав. Представник позивача також наполягала на задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 та її представники позовні вимоги не визнали повністю, вважаючи їх безпідставним і необґрунтованим, з мотивів, викладених у письмових відзивах на позов.

Допитана як свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона проживає на АДРЕСА_2 з 2010 року. На земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 приблизно в 2014 році побачила ОСОБА_1 Він планував будівництво, займався проведенням водогону. В 2015 році по периметру ділянки було встановлено паркан, облаштовано господарські споруди та вагончик. Справами пов`язаними з будівництвом займався позивач, були присутні і робітники. Подробиці особистого життя сторін їй не відомі, вона дізналася про розірвання шлюбу та про укладення між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 шлюбних договорів , як умову народження дитини, пізніше. Орієнтовно в 2012 році ОСОБА_1 , під час спілкування, представляв відповідача як дружину, вони разом працювали на ділянці.

Свідок ОСОБА_5 в суді повідомив, що знайомий з позивачем з дитинства. З ОСОБА_2 познайомився в 2010 році. У місті бачив сторони разом, вони виглядали як пара. Він періодично зустрічався з ОСОБА_1 , і ОСОБА_6 телефонувала та цікавилася його справами, коли він затримувався. Спільно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 робили ремонт у придбаній квартирі на АДРЕСА_2 , а в цей час проживали в АДРЕСА_3 , житло належало матері відповідача, яка також там проживала. В 2010-2012 роках ОСОБА_1 сплачував за встановлення вікон та дверей в квартирах, фінансові питання вирішував лише з ним, пізніше він дізнався про купівлю квартири на АДРЕСА_2 . Крім того, приїздив на земельну ділянку в 2015-2016 роках. Позивач ОСОБА_1 облаштовував її територію, встановлював паркан. Про реєстрацію шлюбу між сторонами по справі дізнався пізніше, про подробиці їх життя йому нічого не відомо, родинами вони не спілкувалися. Він був в гостях у ОСОБА_1 приблизно в 2017 році в квартирі на АДРЕСА_4 Харківській, при цьому був присутній і син ОСОБА_2 . Також він декілька разів підвозив після роботи ОСОБА_1 на АДРЕСА_2 Красноград Харківської АДРЕСА_5 , де позивач проживав в квартирі колишньої тещі приблизно до весни 2019 року.

Допитаний ОСОБА_7 повідомив, що знайомий з ОСОБА_1 тривалий час, вони разом працювали. Зі слів позивача дізнався , що приблизно з 2010 року він проживав однією сім`єю з ОСОБА_2 та її матір`ю в її квартирі. Він бачив сторони разом у місті і вони поводились як звичайна родина. На прохання ОСОБА_1 перевозив, приблизно в 2010-2011 роках, речі сина ОСОБА_2 до м.Полтава. на час його навчання. Він був присутній в квартирі на АДРЕСА_6 Полтавській АДРЕСА_7 м АДРЕСА_2 , де сторони спілно проводили ремонтні роботи. Під час проживання ОСОБА_2 разом з сином в м.Полтава, ОСОБА_1 мешкав в квартирі на АДРЕСА_2 , яка належить матері відповідача. Він позичав ОСОБА_1 для роботи на земельній ділянці мотокосу, приблизно в 2014-2015 роках. Зі слів позивача дізнався, що його стосунки з дружиною погіршилися і він проживає в квартирі матері ОСОБА_2 , можливо це він розповідав йому в 2018 році. Про укладення шлюбного контракту та подробиці життя сторін йому не відомо.

Вислухавши стророни, їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У відповідності із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності із ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч.2 ст.3 СК, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі ст.74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Сторонами не заперечувалося, що ОСОБА_1 з 25.12.2003 року до 20.05.2011 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 . З 05.08.2011 року по 06.04.2012 року місцем реєстрації позивача, згідно копії його паспорту є квартира АДРЕСА_9 . Також ОСОБА_1 з 17.05.2012 року до 03.10.2014 року був зареєстровний за адресою: АДРЕСА_10 , а з 03.10.2014 року до 19.03.2015 року за адресою: АДРЕСА_3 . Після чого, з 19.03.2015 до 23.10.2015 року в кв. АДРЕСА_11 . На час звернення до суду позивач зареєстрований з 23.10.2015 року за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому встановлено, що за зазначеною адресою відсутні будівлі придатні для постійного проживання.

Отже, реєстрація та проживання позивача за різними вищезазначеними адресами в період з 15 червня 2010 року до 30 травня 2014 року та періодичне проживання в квартирі матері ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 до реєстрації шлюбу з відповідачем 30 травня 2014 року та його проживання у вищезазначеній квартирі на час розгляду справи навіть після розірвання шлюбу з позивачем 30 серпня 2016 року , проведення ремонтних робіт, зокрема заміна вікон, дверей в квартирі матері ОСОБА_2 та придбаних в м АДРЕСА_12 Красноград Харківської області квартирах відповідача, облаштування приватизованої ОСОБА_2 земельної ділянки АДРЕСА_2 до реєстрації між ними шлюбу, періодичні зустрічі, спільні поїздки не є підставами для встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15 червня 2010 року до 30 травня 2014 року.

Судом встановлено: з 15 червня 2010 року до 30 травня 2014 року позивач у документах вказував як своє місце проживання, зокрема під час медичного огляду проведеного 17 вересня 2011 року, житло в АДРЕСА_3 .

При цьому, згідно копії договору купівлі - продажу квартири від 10 лютого 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , сторона продавців ( ОСОБА_1 та ОСОБА_8 ), як місце свого проживання вказують спільну адресу: АДРЕСА_8 .

В договорі купівлі - продажу квартири від 07 вересня 2011 року, укладеного між ОСОБА_2 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 , та ОСОБА_10 зазначено, що грошові кошти за квартиру продавець отримав саме від покупця ( ОСОБА_2 ) до підписання цього договору. Договір вчинено зі згоди співмешканця ОСОБА_1 , але не зазначено , що грошові кошти є спільними для сторін по справі.

Пояснення свідків в суді не дозволили встановити факт наявності ознак сім`ї між сторонами в період з 15 червня 2010 року до 30 травня 2014 року в розумінні ч.2 ст.3 СК де зазначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд дійшов висновку про те, що посилання позивача на періодичне спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст.74 СК без наявності інших ознак сім`ї.

Відповідно положень п.5 ч.1 ст. 57 СК, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Сторонами не спростовувалось , що право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 відповідач ОСОБА_2 мала на підставі свідоцтва про право власності Серія НОМЕР_1 від 15.07.2013 року та набула внаслідок приватизації, незважаючи на сплату грошових коштів невстановленим особам, які попередньо нею користувалися.

З наданого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2015 року, укладеного мід ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , вбачається. що продавець ( ОСОБА_1 ) передав земельну ділянку, яка є його особистою приватною власністю, розташовану в АДРЕСА_13 , яка належала йому на підставі рішення Красноградської міської ради від 27.08.2010 року. Державна реєстрація земельної ділянки в Державному земельному кадастрі проведена 21.08.2015. Державна реєстрація права власності ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена Красноградською державною нотаріальною конторою 26.12.2015 року за номером 12779841. Суд звертає увагу , що на момент реєстрації права власності ОСОБА_1 він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , але земельна ділянка була передана за договором купівлі-продажу як особиста приватна власність позивача, про що він надав заяву (п.8 Договору купівлі-продажу земельної ділянки).

Положення постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року № 7 визначають, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Враховуючи зазначене відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності ОСОБА_1 на Ѕ частину земельної ділянки, огорожі, вагончика за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що 30 травня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвано 30 серпня 2016 року.

02 червня 2014 року між сторонами було укладено шлюбний договір, яким були врегульовані і майнові відносини між подружжям, і який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Воронковою О.А.

10 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про поділ майна подружжя та шлюбний договір між сторонами у справі, що були посвідчені державним нотаріусом Красноградської державної нотаріальної контори Харківської області Мошковою Н.О.

Позивач уточнив свої позовні вимоги і просив визнати недійсними оспорювані договори з підстав, що внаслідок їх укладення він опинився у надзвичайно невигідному матеріальному становищі.

Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми ст. ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у ст. 103 СК України.

Виходячи зі змісту ст. ст. 9, 103 СК України, ст. ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норми СК України у ст. ст. 57, 60, 61, на підставі ч. 1 ст. 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у ст. 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір.

У главі 10 СК України (ст. ст. 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов`язки.

У ч. ч. 4, 5 ст. 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Однак твердження ОСОБА_1 , що він змушений був здійснити укладання шлюбних договорів , договору про поділ майна на вкрай невигідних умовах задля можливої вагітності ОСОБА_2 та подальшого матеріального забезпечення її та народженої дитини не підтверджується матеріалами справи. За оспорюваними договорами спільною сумісною власністю сторін визнавалася квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що придбана в період шлюбу , холодильник Indesit , пральна машинка Indesit та доходи від трудової, підприємницької діяльності кожного з подружжя. На час поділу майна подружжя за договором від 10 серпня 2015 року, за яким у особисту приватну власність ОСОБА_1 перейшли холодильник Indesit , пральна машинка Indesit , а квартира в особисту приватну власність перейшла ОСОБА_2 , у власності ОСОБА_1 перебувало інше нерухоме майно - земельна ділянка по АДРЕСА_13 .

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, а норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Таким чином, умови шлюбного договору містять взаємні права та обов`язки сторін. При його укладенні, як було вказано вище, сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру уявного, удаваного тощо.

Критерієм правомірності шлюбного договору є, зокрема, відсутність суперечностей між його змістом та вимогами закону, тобто відповідність договору імперативним нормам та дотримання моральних засад суспільства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 756/7489/15-ц.

Суд вважає, що має силу преюдиційного для судів всіх інстанцій, з огляду на вимоги ст. 263 ЦПК України та ч. 5 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і Правовова позиція, висловлена ВСУ у справі № 6-230 цс14 від 28.01.2015 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд прийшов до переконання, що зміст укладених шлюбних договорів та договору про поділ майна не суперечив законодавству України, а також моральним засадам суспільства. Сторони підтвердили, що при укладенні договорів вони діяли добровільно, розуміли наслідки їх укладення, тобто ці дії були вільними і відповідали внутрішній волі позивача ОСОБА_1 , договори були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

На момент укладення шлюбного договору, на праві спільної власності подружжю належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 , за договором купівлі- продажу від 27.01.2015 року. Як власник зазначена ОСОБА_2 .

Пунктом 5 шлюбного договору від 10.08.2015 року визначено, що все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, особисті майнові права придбані та/або набуті чоловіком або дружиною після реєстрації шлюбу вважатимуться особистою власністю того з подружжя , на чиє ім`я воно було придбане або зареєстроване.

За договором про поділ майна подружжя від 10.08.2015 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 прейшла в особисту приватну власність ОСОБА_2 В п.4 Договору зазначено, що договір відповідає дійсним намірам і не носить характер фіктивного та удаваного правочину, укладається за волею сторін. Сторони бажають настання наслідків, що створюються договором.

Як передбачено ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги наявність договору про поділ майна подружжя від 10.08.2015 року, позицію відповідача, яка заперечувала проти позовних вимог, вимоги п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України про справедливість, добросовісність та розумність застосування цивільного законодавства, ст.69 СК України, суд вважає, що в задоволенні вимог позивача про визнання його право власності на Ѕ частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 необхідно відмовити.

З приводу позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 21875 грн необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Стаття 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або обмежень цього права. Тобто, сторони (подружжя) добровільно, без будь-якого примусу і за власним бажанням, керуючись свободою договору, визначили у вищевказаному шлюбному договорі правовий режим спірної квартири, набутої за час шлюбу.

Враховуючи те, що правовідносини сторін та правовий режим спірного майна урегульований ними в шлюбному договорі, зокрема в п.7 вказано, що грошові кошти на рахунках в банківських установах, будь-які банківські внески, в тому числі відсотки, нараховані по ним , вважаються особистою приватною власністю того подружжя, на чиє ім`я відкрито рахунок в установі банку, суд, виходячи з принципу свободи договору (ст. 8 СК України, ст.ст. 6,627 ЦК України), прийшов до переконання , що необхідно застосувати до спірних правовідносин саме норми оспорюваного шлюбного договору, а не загальні норми СК України, що відповідає вищевказаним нормам Закону та Правовій позиції ВСУ, висловленої по подібним правовідносинам.

Таким чином, суд приходить до переконання, що в стягненні грошових коштів в сумі 21875 грн., отриманих ОСОБА_2 як відсотків по депозитах, необхідно відмовити.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід повністю відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 18, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.Г. Рибальченко