Провадження № 2/638/4183/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2019 року м. Харків

Суддя Дзержинського районного суду м. Харкова Рибальченко Л.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зняття арешту,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зняття арешту.

Вимоги мотивовано тим, що на виконанні ДВС перебувало виконавче провадження за примусовим виконанням виконавчого листа № 1-180 від 05.11.2000 року, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми заборгованості 5067,00 грн. На підставі постанови державного виконавця від 09.04.2003 року у вказаному виконавчому провадженні був накладений арешт на майно позивача та оголошено заборону на його відчуження.

Вивчивши дану позову заяву, вважаю, що остання не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з п. 1 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» - у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Пункт 2 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначає, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до розділу VII діючого ЦПК України передбачений судовий контроль за виконанням судових рішень.

За положеннями ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічне положення міститься у ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»: рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» №6 від 07.02.2014 року, боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ, незалежно від місця виконання судового рішення п. 12 постанови.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014 року, у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням ст.ст. 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Проте, зі змісту позову вбачається, що у ВДВС на виконання знаходився виконавчий лист №1-180 від 05.11.2000 року, виданий Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми заборгованості в сумі 5067,00 грн.

Як зазначено в п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження.

Заява про зняття арешту з майна подається до відділу ДВС, яким відкрите виконавче провадження та накладено арешт на майно.

Таким чином, враховуючи, що виконавче провадження відкрите за рішенням суду, ОСОБА_1 є відповідачем у справі і у виконавчому провадженні є боржником, а арешт на спірне майно накладений постановою державного виконавця в межах виконавчого провадження, ОСОБА_1 не може пред`являти позов про зняття арешту з майна або заяву про скасування заходів забезпечення позову, а може звернутись зі скаргою на дії державного виконавця в порядку передбаченому розділом VII ЦПК України.

Наведені обставини, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, є підставою для відмови у відкритті провадження.

Керуючись ст.ст. 186, 260 261 ЦПК України,

постановив:

Відмовити у відкритті провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зняття арешту.

Роз`яснити представнику позивача право на звернення до суду із заявленими вимогами в порядку ст. ст. 447-449 розділу VII ЦПК України.

Ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі невідкладно надіслати позивачу разом із заявою та всіма доданими до неї документами.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/ на Офіційному веб-порталі судової влади України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя