ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4665/17Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/683/19 Доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 310000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Храпак Н.М.

Суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та представника ОСОБА_1 - адвоката Баранець О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/4665/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2018 року, ухваленого суддею Дзюбич В.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , які були зменшені під час розгляду справи, про поділ спільного сумісного майна подружжя, шляхом стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації у вигляді 1/2 середньої ринкової вартості автомобіля марки Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , визначеної станом на дату такого відчуження, що становить 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень; стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати (1% ціни позову - 750 (сімсот п`ятдесят) гривень; 700 (сімсот) гривень - витрати понесені на проведення експертизи).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що під час перебування у шлюбі із відповідачем ними було придбано за спільні кошти автомобіль марки Volkswagen Caddy, номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 , вартістю 200 000 (двісті тисяч) гривень, який був зареєстрований за відповідачем. В силу вимог ст.60 СК України вказаний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить їм у рівних частках. 10 травня 2017 року шлюб між ними було розірвано, а 20 квітня 2017 року відповідач без її згоди відчужив спірний автомобіль на користь третьої особи та у добровільному порядку відмовився сплатити їй компенсацію вартості її частки у спільному майні. Із врахуванням наведеного просить позовні вимоги задовольнити та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль Volkswagen Caddy, номерний знак НОМЕР_1 та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки вказаного автомобіля.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ) 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер) в користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ) 1 500 (одну тисячу п`ятсот) гривень сплаченого судового збору та 700 (сімсот) гривень витрат на проведення експертного дослідження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2018 року у справі №607/4665/17 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконне, висновки суду є необґрунтованими та не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що спірний автомобіль був відчужений за згодою позивачки, коли вони перебували у шлюбі для погашення їхнього спільного боргу, тобто в інтересах сім`ї, а відтак, підстав про стягнення з нього компенсації 1/2 вартості автомобіля у суду не було. Також те, що ОСОБА_2 не довела той факт, що даний автомобіль був придбаний за кошти подаровані їм на весілля та за спільні кошти подружжя, які були отримані, як допомога при народженні дитини. Наявний в матеріалах справи список подарованих коштів на весілля не є належним та допустимим доказом, оскільки їм було подаровано близько 6 500 доларів США, які були витрачені на ремонт квартири ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 . Оспорюваний автомобіль був придбаний за суму 9 900 доларів США, однак, відповідачем ще було вкладено в нього 1 500 доларів США для переобладнання його під пасажирський, що в сумарному складає 11 400 доларів США. Більше того, твердження позивачки, що автомобіль був придбаний за декретні кошти, не відповідає дійсності, адже, автомобіль був придбаний ще до народження їхньої дочки.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Баранець О.А. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час, дату і місце проведення судового засідання, що свідчить телефонограма, складена секретарем Кантицькою О.І.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Баранець О.А., ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль був придбаний за рахунок коштів, отриманих в якості весільних подарунків та, виплаченої у 2012 році, заробітної плати позивача і допомоги по вагітності та пологах в сумі 14114,55 грн., в зв`язку з чим є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак даний транспортний засіб був відчужений відповідачем без відома та згоди позивача.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Верховний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній у справі № 6-2641цс15 від 16.12.2015р. вказав, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя і визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18).

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У пункті 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2012 року, який був розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2017 року (а.с. 86).

08 грудня 2012 року, під час шлюбу, сторонами у справі був придбаний автомобіль Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, первинна реєстрація якого була проведена за відповідачем ОСОБА_1 .

На підтвердження факту участі у придбанні спірного автомобіля позивачем надано суду, написаний власноручно відповідачем, розрахунок коштів, отриманих в якості весільних подарунків, а також довідку про доходи № 76 від 23.10.2017р., з якої вбачається, що у 2012 році їй виплачено заробітну плату та допомогу по вагітності і пологах у сумі 14114,55 грн.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що даний автомобіль придбаний за особисті кошти відповідача, оскільки відповідач з цього приводу не подав суду жодного допустимого та належного доказу, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №6141/2017/279390 від 05 січня 2017 року ОСОБА_1 (Продавець) відчужив ОСОБА_3 (Покупець) автомобіль Volkswagen Caddy, 2006 року випуску (а.с. 127).

У подальшому вказаний транспортний засіб був перепроданий іншій особі.

Доказів того, що позивач надавала згоду (усну чи письмову) на відчуження автомобіля і що кошти від даного відчуження були використані в інтересах сім`ї, суду не було надано. Як пояснила в судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 , що кошти від відчуження спірного транспортного засобу були використані для погашення особистого боргу ОСОБА_1 .

Тому не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що автомобіль був відчужений за спільною згодою і кошти були використані в інтересах сім`ї.

Відповідно до Висновку експертного автотоварознавчого дослідження №289/17 від 26 лютого 2018 року, зробленого судовим експертом Мазуром Михайлом Степановичем, середня ринкова вартість автомобіля Volkswagen Caddy, 2.0 Sdi 69 HP (2K) Combi 5MT, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1968 см3 станом на 05 квітня 2017 року, приймається рівною: "Сер" = 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень (а.с. 69-70).

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2018 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 21 серпня 2019 року.

Головуючий Храпак Н.М.

Судді: Ткач З.Є.

Міщій О.Я.