Справа № 457/1083/18 Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/811/936/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Трускавецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 23 січня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

в січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, яке було застосовано на підставі ухвали Трускавецького міського суду Львівської області від 04.12.2018 року.

В обгрунтування заяви вказував, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань. Проте державним виконавцем не було надано суду доказів того, що ОСОБА_1 умисно ухиляється від зобов`язань щодо погашення заборгованості, хоча саме він зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника на виїзд за межі України. Матеріали справи не містять доказів надсилання боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження та викликів з повідомленням про вручення, а також доказів того, що боржник вчиняє дії, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, в тому числі шляхом виїзду за кордон. В ході виконавчого провадження з метою реалізації майна для погашення боргу накладено арешт на все майно боржника, проведено його опис та було здійснено оцінку арештованого державним виконавцем майна, що належить боржнику. Державним виконавцем до подання не долучено доказів того, що боржник вчиняє дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання, та які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення суду, що боржник безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця. Зазначав, що обмеження у праві виїзду за межі України позбавляє останнього на право відвідування та спіклування за неповнолітнім сином - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає та навчається у Республіці Словаччина у місті Дубніца над Вагом. З наведених підстав просив скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, яке було застосовано на підставі ухвали Трускавецького міського суду Львівської області від 04.12.2018 року.

Ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 23 січня 2019 року скасовано тимчасове обмеження ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, яке було застосовано на підставі ухвали Трускавецького міського суду Львівської області від 04.12.2018 року.

Ухвалу суду оскаржив Трускавецький міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, вважає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Підставою для застосування до боржника обмеження у праві виїзду за межі України є саме факт ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань. Вказує на те, що державним виконавцем при підготовці і скеруванні подання, на підставі якого була постановлена ухвала Трускавецького міського суду Львівської області від 04.12.2018 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , було надано достатньо доказів, які підтверджували факт ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчими документами № 55707032, виданими 31 січня 2018 року, № 57129510, виданим 03 вересня 2018 року, № 57139916, виданим 03 вересня 2018 року про стягнення з нього 650561,05 грн. виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Також апелянт зазначає, що судом не враховано той факт, що у боржника була реальна можливість виконати рішення суду, зокрема, залишено поза увагою ту обставину, що згідно інформації про рух коштів по рахунках, належних боржнику, наявний рух коштів на суму більше 2 745 405,25 грн. Звертає увагу на те, що в заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 не зазначає жодних доказів, які б спростовували підставу для скасування обмеження, а мотивує заяву лише тим, що його син навчається за кордоном, а обмеження у праві виїзду обмежує спілкування з ним. Крім того звертає увагу на те,що оскаржувана ухвала не була надіслана на адресу Трускавецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, не надано копію заяви боржника про скасування обмеження, що, на думку апелянта, є грубим порушенням норм процесуального права. Просить ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 23 січня 2019 року скасувати та залишити без змін ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 04 грудня 2018 року.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частинами 2, 3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Схожі висновки Європейський суд з прав людини зробив у справі «Ігнатов проти Болгарії» («Ignatov v. Bulgaria», 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст.2 Протоколу до Конвенції та ст.13 Конвенції.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) Європейський суд з прав людини застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон в звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі Європейський суд з прав людини визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто, лише в зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Згідно з п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобовязань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобовязань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобовязань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Частини 5, 6, 7 ст. 441 ЦПК України передбачають, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Тобто, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником, може бути застосоване судом за ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням.

З оглянутої судом апеляційної інстанції справи №457/1083/18 вбачається, що ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 04.12.2018 року задоволено подання державного виконавця Трускавецького міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчими документами № 55707032, виданого 31.01.2018 року, № 57129510, виданого 03.09.2018 року, № 57139916, виданого 03.09.2018 року, про стягнення з нього 650561.05 грн. виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Тобто, ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 04.12.2018 року тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 за несплату ним виконавчого збору, а не за невиконання судового рішення.

Заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, ОСОБА_1 мотивує тим, що буде позбавлений можливості спілкуватися з неповнолітнім сином, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України позбавляє його права на відвідування та піклування за неповнолітнім сином - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає та навчається у Республіці Словаччина у місті Дубніца - над - Вагом

Копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 , виданим 07.11.2001 року підтверджується, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Неповнолітній син ОСОБА_1 - ОСОБА_2. є учнем денної форми навчання- клас 3Е Середнього промислового технікуму м. Дубніца-над-Вагом, навчальний рік 2018/2019, що підтверджується довідкою Середнього промислового технікуму.

Посвідкою на проживання НОМЕР_3 , виданою 04.02.2019 року на ім`я ОСОБА_2 , підтверджується його право на проживання в м. Дубніца- над- Вагом.

Вищенаведені докази підтверджують проживання та навчання неповнолітнього сина заявника за межами України, а саме у м. Дубніца - над - Вагом, а відтак необхідності у виїзді його батька, ОСОБА_1 , за межі України з метою відвідування сина за місцем навчання та проживання, спілкування з ним, його підтримки, а в разі необхідності, надання допомоги, що підтверджує потребу заявника ОСОБА_1 у виїзді за межі України в м.Дубніца - над - Вагом для зустрічей з сином.

На думку колегії суддів обґрунтування ОСОБА_1 заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України неможливістю спілкуватися з сином, який навчається за межами України, заслуговують на увагу.

А відтак, вищезазначені обставини, на думку колегії суддів, є підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України.

Крім цього, оскаржуючи ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 23.01.2019 року, Трускавецький міський ВДВС ГТУЮ у Львівській області в апеляційній скарзі зазначив, що «у боржника була реальна можливість виконати рішення суду, судом залишено поза увагою ту обставину, що згідно інформації про рух коштів по рахунках, належних боржникові, наявний рух коштів на суму більше 2745405.25 грн., що підтверджується копією виписок по рахунках про рух коштів боржника ОСОБА_1 », на підтвердження чого долучено інформацію про рух коштів рахунках, відкритих у ПАТ КБ «Приват Банк».

Аналізуючи такі доводи апелянта, слід зазначити, що в процесі здійснення державним виконавцем виконавчих дій постановою державного виконавця на майно боржника ОСОБА_1 , в тому числі і на його рахунки, державним виконавцем був накладений арешт, а відтак у державного виконавця за наявності коштів на рахунках, про що достатність яких на рахунку стверджує апелянт, не виникало перешкод для стягнення за рахунок цих коштів виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Апелянтом не наведено обставин, які свідчать про неможливість стягнення державним виконавцем виконавчого збору без обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, і що таке обмеження є виправданим з огляду на те, що таке повинно сприяти погашенню заборгованості.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необхідність скасування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, що встановлене ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 04.12.2018 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Трускавецького міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області - залишити без задоволення.

Ухвалу Трускавецького міського суду Львівської області від 23 січня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 06.09.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.