справа № 361/4396/16-ц головуючий у суді І інстанції - Савицький О.А.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги (факторингу) до фізичної особи, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсними договір купівлі-продажу права вимоги (факторингу), укладений 25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині передачі прав вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 липня 2008 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу права вимоги (факторингу), укладений 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» в частині передачі прав вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 липня 2008 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, згідно з додатком, зокрема, і за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта банк» відступило ПАТ «Альфа-банк» свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, згідно з додатком, зокрема, і за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 . Позивач вказувала, що на момент укладення між відповідачами вищенаведених договорів було чинне розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 від 03 квітня 2009 року, згідно з пунктом 1.2 якого до фінансової послуги факторингу було віднесено операції з фінансовими активами набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі право вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Наявність обмеження щодо відступлення права вимоги (факторингу) до фізичної особи-боржника, яка не є суб`єктом господарювання, є підставою для визнання договорів купівлі-продажу права вимоги (факторингу) недійсними на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивач не є стороною оспорюваних правочинів. Позивач не вказала, яке саме її право або інтерес порушують укладені між відповідачами правочини і таких висновків не містить рішення суду. При укладенні оспорюваних позивачем договорів про відступлення права вимоги сторони керувалися ст. 512-514 ЦК України. Суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що оспорювані договори є договорами факторингу.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 28 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2615/0708/88-025 (а.с.112, Т.1).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» продало (відступило) ПАТ «Альфа-банк» за винагороду свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, згідно з додатком, зокрема, і за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 (а.с.164-182, Т.1).

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта банк» та ПАТ «Альфа-банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта банк» відступило ПАТ «Альфа-банк» за винагороду свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, згідно з додатком, зокрема, і за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 (а.с.183-192, Т.1).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2015 року, яке набрало законної сили, змінено рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2015 року в частині порядку стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 ОСОБА_2 , а також стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 28 липня 2008 року за період з 10 серпня 2009 року по 28 липня 2018 року в сумі 1 379 649 грн. 36 коп. В решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що договори купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року та від 15 червня 2012 року на час їх укладення суперечили чинному законодавству, а саме розпорядженню № 231.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 просила визнати недійсними договори купівлі-продажу прав вимоги, вказуючи на те, що за правовою природою спірні правочини є саме договорами факторингу. На момент укладення між відповідачами вищенаведених договорів було чинне розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» від 03 квітня 2009 року, яке містило обмеження щодо відступлення права вимоги (факторингу) до фізичної особи-боржника, яка не є суб`єктом господарювання.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За загальним правилом, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією з сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

ОСОБА_1 , хоча і не є стороною оспорюваних договорів, проте, договори купівлі-продажу прав вимоги стосуються її майнових інтересів.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, який у своєму рішенні зазначив, що укладені між відповідачами договори купівлі-продажу прав вимоги суперечили розпорядженню № 231, виходячи з наступного.

У пункті 1розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» № 231 від 03 квітня 2009 року зазначено, що до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність такої операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) як набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема, договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим, розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша

статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом (частина перша статті 516 ЦК України) наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

За укладеними між відповідачами договорами ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», відступив ПАТ «Дельта Банк», який у свою чергу відступив ПАТ «Альфа-банк» право вимоги за грошовими зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору, стороною якого є ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене, між сторонами оспорюваних правочинів відсутні правовідносини, що виникли з договору факторингу. Натомість, між відповідачами виникли правовідносини на підставі п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, невірно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийняття постанови по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Під час розгляду справи ПАТ «Альфа-Банк» сплатив судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення у розмірі 800 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 212 грн. 64 коп. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2017 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги (факторингу) до фізичної особи відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», місце знаходження - вул. Десятинна, 4/6, м. Київ, ідентифікаційний код 23494714, судовий збір у розмірі 2 012 (дві тисячі дванадцять) гривень, 64 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.