Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 545/903/15-ц

провадження № 61-44553 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідач - ОСОБА_3 ;

третя особа - державний нотаріус Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринська Оксана Володимирівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову апеляційного суду Полтавської області від 27 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Бондаревської С. М., Кривчун Т. О., Кузнєцової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Полтавська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року замінено неналежну третю особу - Полтавську районну державну нотаріальну контору, належною - державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською О. В.

Позовна заява мотивована тим, що 04 червня 2009 року їх мати - ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською О. В., за яким усе своє майно заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті стало відомо про існування іншого заповіту від 23 жовтня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською О. В., за яким ОСОБА_4 усе майно заповіла їх старшій сестрі ОСОБА_3 .

Вважали, що мати внаслідок хвороби не могла самостійно скласти заповіт, оскільки була частково паралізованою, також вважали, що підпис від її імені у заповіті виконаний іншою особою.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати недійсним заповіт від 23 жовтня 2012 року, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року у складі судді Стрюк Л. І. позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним заповіт від 23 жовтня 2012 року, складений від імені ОСОБА_4 та посвідчений державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською О. В. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заповіт, складений 23 жовтня 2012 року, є нікчемним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. При цьому суд послався на висновок судової почеркознавчої експертизи від 05 жовтня 2017 року № 47, у якому експерт дійшов висновку, що рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_4 у заповітах від 04 червня 2009 року та від 23 жовтня 2012 року виконаний різними особами.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 27 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 18 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновок експерта від 05 жовтня 2017 року № 47 не містить чіткого висновку про те, що підпис у заповіті ОСОБА_4 , складеному 23 жовтня 2012 року, виконаний не заповідачем, тобто не ОСОБА_4 Надаючи оцінку вказаному висновку експерта, апеляційний суд вважав, що поставлене питання та результати експертного дослідження лише ставлять під сумнів чинність одного з двох заповітів, проте, ніяким чином не свідчать про той факт, що саме заповіт, складений 23 жовтня 2012 року, є недійсним (нікчемним). Також суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про нікчемність заповіту в силу того, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, вийшов за межі позовних вимог, оскільки позовна заява не містить таких позовних вимог позивачів, тоді як згідно із частиною першою статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом), та частиною першої статті 13 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення судового рішення) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, апеляційний суд звернув увагу і на той факт, що ОСОБА_2 не надала суду належних доказів на підтвердження того, що її права були порушені оспорюваним правочином.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили постанову апеляційного скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2018 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 545/903/15-ц із Полтавського районного суду Полтавської області.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві Осіяну О. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, оскільки будь-яких доказів на спростування позиції позивачів ОСОБА_3 не надала. Вважали, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив докази на підтвердження їх позовних вимог, а саме: висновок експерта судової почеркознавчої експертизи від 05 жовтня 2017 року № 47. Зазначали, що апеляційна скарга відповідача містила порушення вимог ЦПК України щодо її форми і змісту, а тому не мала бути прийнята апеляційним судом до розгляду. Вказували, що суд апеляційної інстанції при вирішенні справи по суті не застосував положення чинного законодавства, не посилався на норми ЦК України.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 червня 2009 року державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською О. В. посвідчено заповіт, за яким ОСОБА_4 заповіла належний їй на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та приватизовану земельну ділянку площею 0,2199 га, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 дочці - ОСОБА_3 , а приватизовану земельну ділянку площею 0,0887 га, передану для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у с. Петрівка Бричківської сільської ради Полтавського району Полтавської області дочці - ОСОБА_1 (а.с. 9 т. 1).

Згідно із заповітом від 23 жовтня 2012 року, посвідченим державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринською О. В., ОСОБА_4 усе належне їй майно заповіла ОСОБА_3 (а.с.10 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а. с. 8 т. 1).

Згідно висновку експерта судової почеркознавчої експертизи від 05 жовтня 2017 року № 47, рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_4 у заповітах від 04 червня 2009 року та від 23 жовтня 2012 року виконаний різними особами (а.с. 78-90 т. 2).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною першої, другої статті 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

На заповіт, як односторонній правочин, поширюються загальні правила ЦК України щодо недійсності правочинів.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Системний аналіз положень статей 215, 1257 ЦК України дає підстави дійти висновку, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватись на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що висновок судового експерта від 05 жовтня 2017 року № 47 не містить чіткого висновку про те, що підпис в оскаржуваному заповіті, складеному 23 жовтня 2012 року, виконаний не ОСОБА_4 ; результати вказаного експертного дослідження ставлять під сумнів чинність одного з двох заповітів, проте, не свідчать про те, що саме заповіт, складений 23 жовтня 2012 року, є недійсним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, які відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційна скарга відповідача містила порушення вимог ЦПК України щодо її форми і змісту, а тому не мала бути прийнята апеляційним судом до розгляду, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що з огляду на статтю 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Полтавської області від 27 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович