Постанова

Іменем України

29 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 480/2235/15-ц

провадження № 61-28559св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2016 року у складі судді Шаронової Н. О. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 26 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» обґрунтовані тим, що 29 січня 2015 року між сторонами укладено кредитний договір № 500970646, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 38 911,10 грн зі сплатою 15,99 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 30 січня 2020 року.

Посилаючись на порушення боржником умов кредитного договору, ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, комісії та штраф, що станом на 30 вересня 2015 року становить 46 538,77 грн.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2016 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 січня 2015 року № 500970646 у сумі 46 538,77 грн, з яких: 37 906,16 грн - заборгованість за кредитом; 2 529,81 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 4 902,80 грн - заборгованість за комісією; 1 200,00 грн - штраф; 1 218,00 грн - судовий збір.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 отримала кредит, при цьому свої зобов`язання в частині погашення основної заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та комісії належним чином не виконує.

Представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності і просив відмовити у позові.

Суд першої інстанції вважав, що кредитний договір між сторонами укладено 29 січня 2015 року, до суду з позовом позивач звернувся 03 листопада 2015 року, тобто в межах позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 26 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2016 року змінено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 29 січня 2015 року № 500970646, з яких: 35 434,85 грн - заборгованість за кредитом; 2 059,44 грн - заборгованість за процентами; 1 200,00 грн - штраф; всього - 38 694,29 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 604,13 грн судового збору.

Ухвалюючи рішення про зміну рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд попередньої інстанції не звернув належної уваги на положення частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Крім того, в кредитному договорі плата комісії встановлена за обслуговування кредиту, що не є додатковою послугою банку, а є дією банку, яка випливає з умов кредитного договору та здійснюється банком на власну користь, за що законодавством не передбачено встановлення додаткового платежу з боржника, що виключає можливість стягнення нарахованої банком заборгованості за комісією в сумі 4 902,80 грн.

Також з розрахунку заборгованості відомо, що з 29 січня до 30 травня 2015 року відповідач сплатила в рахунок погашення комісії 2 941,68 грн. Ураховуючи, що такі платежі не ґрунтуються на вимогах закону, ця сума підлягає пропорційному зарахуванню як платіж за тілом кредиту та процентами відповідно в сумі 2 471,31 грн та 470,37 грн.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційної скаргою на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 26 квітня 2017 року, в якій просить скасувати ці рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що банк не надав належних доказів про відкриття на її ім`я рахунку № НОМЕР_1 та отримання нею кредитних коштів. Надання кредитних коштів має бути підтверджено відповідними документами, чого зроблено не було. Виписка за особовим рахунком не є доказом отримання нею кредитних коштів.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 29 січня 2015 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 500970646 з подальшими змінами та доповненнями.

Згідно з пунктом 1 розділу 1 кредитного договору сума кредиту становить 38 911,10 грн з оплатою за його користування 15,99 % річних з датою повернення 30 січня 2020 року. Кредит надається шляхом безготівкового перерахування на погашення заборгованості за попереднім кредитним договором від 26 травня 2014 року № 500487016, на рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику у ПАТ «Альфа-Банк».

Пунктом 2.6 кредитного договору встановлено порядок повернення кредитних коштів, відповідно до якого платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором здійснюються щомісяця рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до графіку платежів, який є додатком 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною.

Відповідно до пункту 2.8 кредитного договору за управління кредитом, виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування агентів банку, прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок в касах банку, переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування встановлено комісійну винагороду банку.

За умовами пункту 4 кредитного договору позичальник зобов`язався у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, або інших платежів за договором, сплата яких передбачена цим договором, сплатити банку штраф у розмірі 50,00 грн за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу. У випадку, якщо прострочення платежу триває п`ять і більше календарних днів, додатково до штрафу, визначеного попереднім абзацом цього пункту, позичальник зобов`язаний сплатити кредитору штраф у розмірі 150,00 грн за кожний випадок допущеного прострочення платежу. Всі інші умови сплати штрафних санкцій за цим договором визначені сторонами у розділі 2 цього договору.

На виконання положень кредитного договору ПАТ «Альфа-Банк» перерахувало кредитні кошти в сумі 38 911,10 грн у рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 за попереднім кредитним договором від 26 травня 2014 року № 500970646 на рахунок № 7016.

ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконала, порушила строки здійснення щомісячних платежів, припинила здійснення платежів, в зв`язку з чим кредитором нарахована заборгованість за кредитним договором з урахуванням дострокового погашення всієї суми кредиту.

Листом від 13 жовтня 2015 року відповідачу направлено вимогу про дострокове погашення боргу, на яку відповіді не отримано та боргові зобов`язання не виконано.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, заборгованість станом на 30 вересня 2015 року становить 46 538,77 грн, з яких: 37 906,16 грн - заборгованість за кредитом; 2 529,81 грн - заборгованість за процентами; 4 902,80 грн - комісія; 1 200,00 грн - штраф.

Ураховуючи наведені обставини, суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку про те, що з вини відповідача виникла заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню з неї на користь кредитора.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, що є підставою виникнення зобов`язання, є договори та інші правочини.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у статті 629 ЦК України, якими встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частинами першою, другою статті 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції зазначав, що визначаючи розмір заборгованості, суд першої інстанції не звернув належної уваги на положення частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважаються таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 відомо, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції правильно зазначав, що суд першої інстанції не звернув уваги, що в кредитному договорі плата комісії встановлена за обслуговування кредиту, що не є додатковою послугою банку, а є дією банку, яка випливає з умов кредитного договору та здійснюється банком на власну користь, за що законодавством не передбачено встановлення додаткового платежу з боржника, що виключає можливість стягнення нарахованої банком заборгованості за комісією в сумі 4 902,80 грн.

Також з розрахунку заборгованості відомо, що з 29 січня до 30 травня 2015 року відповідач сплатила в рахунок погашення комісії 2 941,68 грн. Ураховуючи, що такі платежі не ґрунтуються на вимогах закону, вказана сума підлягає пропорційному зарахуванню як платіж за тілом кредиту та процентами відповідно в сумі 2 471,31 грн та 470,37 грн. Таким чином, кредитна заборгованість відповідача становить 38 694,29 грн.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності доказів перерахування кредитних коштів на погашення заборгованості за попереднім договором від 26 травня 2014 року є безпідставними, оскільки відповідно до умов кредитного договору від 29 січня 2015 року, викладених у пункті 2.5, кредитні кошти у розмірі 38 911,10 грн спрямовані на рахунок № НОМЕР_2 за цим договором, що відображено в виписці за особовим рахунком. На підставі меморіального ордеру від 30 січня 2015 року № 1645293 ці кошти спрямовані на погашення заборгованості за попереднім кредитним договором від 26 травня 2014 року на рахунок № НОМЕР_1 за цим договором згідно з пунктом 2.4 кредитного договору із зазначенням призначення платежу: перерахування коштів за кредитним договором від 26 травня 2014 року № 500487016.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, врахувавши наведені норми матеріального права, правильно виходили з того, що з вини відповідача виникла заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню з неї на користь кредитора.

При зміні рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції правильно застосовані норми цивільного законодавства та враховано докази банку, надані на підтвердження позовних вимог.

Порушень судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваного рішення судом касаційної не встановлено.

Інші доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до власного тлумачення відповідачем характеру спірних правовідносин та не знайшли свого підтвердження.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2016 року у незміненій частині та рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 грудня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик