П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„08" серпня 2019 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 266/2788/17

Номер провадження 22-ц/804/1916/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Гаврилової Г.Л., Пономарьової О.М.

за участю секретаря: Тулянкіної М.М.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення», ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ніколюкіна Наталя Володимирівна, на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 травня 2019 року головуючого судді Шишиліна О.Г. із складанням повного тексту судового рішення 24 травня 2019 року по цивільній справі про визнання недостовірної інформації, зобов`язання її спростувати, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недостовірною та такою, що принижує його гідність та ділову репутацію первісну інформацію, яка поширена товариством з обмеженою відповідальністю «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» (далі - ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення») та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 о 13 год. 05 хв. у Інтернет версії свого видання mrpl.citi за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 у розділі «НОВИНИ», викладену у статті: «ІНФОРМАЦІЯ_2», та речення «В результате голосования обладателем элитного участка земли стал ОСОБА_1» оскільки вона є неправдивою, спотвореною та такою, що не відповідає дійсності. Просив зобов`язати ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» та ОСОБА_2 у строк 10 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену недостовірну інформацію шляхом повідомлення про ухвалене у справі рішення, включаючи публікацію його тексту у розділі «НОВИНИ» Інтернет версії видання http://mrpl.city. та стягнути з відповідачів на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Позов мотивовано тим, що вищевказана первісна інформація викладена у статті, не відповідає дійсності, оскільки він фактично не отримував у власність земельної ділянки, а Маріупольською міською радою було лише прийнято рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 громадянину ОСОБА_1 ». Проте ОСОБА_2 поширила недостовірну інформацію, хоча мала всю достовірну інформацію та була присутня при прийнятті рішення на сесії Маріупольської міської ради 25 липня 2017 року, мала змогу ознайомитися з порядком денним сесії , в якому викладений зміст земельного питання, саме про надання дозволу на розробку проекту, а не на передачу у власність, та мала змогу і повинна була переконатися в її достовірності, тому такі дії з поширення такої інформації є умисними. Окрім того, в статті стверджується, що він став власником земельної ділянки вартістю 50 тисяч доларів, хоча це також не можливо було встановити в момент публікації. Вважає, що висловлювання ОСОБА_2 про отримання ним у власність земельної ділянки вартістю 50 тисяч доларів є фактичними даними, і тому таке висловлювання не може вважатися оціночним судженням, а тому підлягає спростуванню. Крім того, є негативною і має ознаки наклепу. Беручи до уваги велику аудиторію читачів, ця неправдива інформація поширилася на значне коло осіб, в тому числі його виборців та формує у них відповідне сприйняття, нібито депутат скориставшись владою отримав у власність земельну ділянку, що на справді не відповідає дійсності. Поширена відповідачем негативна та недостовірна інформація принижує соціальну оцінку його громадської та професійної діяльності, тому порушує його право на повагу до честі та ділової репутації. Щодо обґрунтування відшкодування моральної шкоди, яку оцінив у 50 000 грн. зазначав, що поширена негативна та недостовірна інформація набула широкого розголосу, є вагомою для багатьох громадян, і тим самим суттєво принижує його честь та ділову репутацію серед широкого кола осіб. Окрім того, після публікації статті з недостовірною інформацією, щодо нього як найменш сім авторитетних та широкомасштабних засобів масової інформації, як регіонального так і загальнодержавного рівня, зробили аналогічні, з посиланням на першоджерело інформації - видання МRPL.CITY. Враховуючи кількість видань, що зробили публікацію недостовірної інформації з посиланням на першоджерело - видання МRPL.CITY. багатотисячну кількість читачів зазначених видань та масштаби та територію їх розповсюдження, недостовірна інформація, яка полягає у приниженні його честі та гідності і ділової репутації, розповсюдилась на всю країну.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення», ОСОБА_2 про визнання недостовірної інформації, зобов`язання її спростувати, стягнення моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ніколюкіна Н. В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом неповно були встановлені обставини, що мають значення для справи та надана необґрунтована оцінка доказам, зокрема, єдиною підставою відмови у задоволенні позовних вимог судом першої інстанції стало те, що позивачем не надано оригінали (електронний доказ) зафіксованої ним сторінки Інтернет видання на якому було розміщено неправдиву інформацію, зауважує що при поданні позову у липні 2017 року поняття електронного доказу процесуальний закон не містив. Фіксація інтернет сторінки була виконана за допомогою функції скрін-шот, що дозволило у вигляді знімку екрану комп`ютера повністю зберегти відображену на ній інформацію, іншого засобу фіксації інтернет сторінки позивач не мав. Вказаний скрін-шот разом з іншими доказами був наданий до позовної заяви відповідно до вимог процесуального законодавства. Зауважує, що у зв`язку зі зміною складу суду та вимог чинної, на час розгляду справу, редакції цивільного процесуального кодексу, позивача було зобов`язано надати додані до позову документи у вигляді оригіналів чи належно засвідчених копій. Однак, як і на момент фіксації сторінки інтернет видання у день публікації ІНФОРМАЦІЯ_3, так і станом на лютий 2019 року позивач не мав змоги зафіксувати її зміст у формі оригіналу електронного доказу, через змінення відповідачем вказаної інформації в той же день. Посилання суду на неналежне засвідчення копій зазначених скрін-шотів є недоречним, у зв`язку з тим, що вони були подані, як доказ до позовних вимог відповідно до вимог діючого на той час законодавства. Наголошує, що управління та адміністрація інтернет сторінки, на якій було оприлюднено статтю повністю знаходиться під контролем та управлінням відповідача, що дозволяє йому змінювати та корегувати інформацію на ресурсі навіть не змінюючи дати та часу її оприлюднення. Крім того, наголошує, що надана суду для огляду інтернет сторінка в режимі реального часу є сфабрикованим доказом з метою введення суду в оману та не є первісною редакцією зафіксованою позивачем у інтернет версії видання. До того ж, неправдивість цього доказу підтверджується використанням не менш ніж восьми регіональних та всеукраїнських видань інформації зі статті, як першоджерела, у первісному вигляді, яка додана до позовної заяви. Також вказує, що при огляді витребуваного оригіналу інтернет сторінки в режимі реального часу, позивач зазначав, що вважає її такою, що була відредагована шляхом внесення змін через панель керування сайтом, що повністю знаходиться у розпорядження відповідача. При цьому суд, у рішенні, безпідставно вказує про відсутність зауважень щодо змісту сторінки, що підтверджується аудіозаписом судового засідання. Тому, судом першої інстанції при розгляді даної справи неповно були встановлені обставини, що мають значення для справи, в частині знищення та спотворення доказів відповідачем, та надана необґрунтована оцінка таких як публікації видань, що зробили передрук новин з першоджерела в оригінальному, первісному вигляді, скрін-шоту сторінки, аудіозапису розмови, що послугувало причиною ухвалення необґрунтованого рішення по справі.

Відзив на апеляційну скаргу представника відповідачів адвоката Щербакової Н.В. мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду . Зокрема зазначає,що 29 травня 2018 року до суду були спрямовані заперечення представника відповідачів з додатком скрін-шота сторінки видання газети МRPL.CITY від 25 липня 2017 року,яка відрізнялася від скрін-шота цієї ж публікації,наданої позивачем при подачі позову. Тому не можна вважати,що у позивача не було часу надати усі докази,які він вважав необхідними,що до початку розгляду справи по суті,як передбачено ст.83 ЦПК України. В апеляційній скарзі представник позивача наполягає на тому,що наданий до суду в режимі реального часу оригінал інтернет сторінки ,є сфабрикованим доказом, але ніяких доказів на підтвердження цього твердження не надає. Більш того,вважає,що нікчемність цього доказу підтверджується тим,що не менш ніж 8 регіональних та всеукраїнських видань розповсюдили цю інформацію та наводить дату та час публікації ,а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 з 14-58 год. до 17-09 год. Саме час публікації,перелічених у скарзі інтернет видань,свідчить про ту обставину,що використати та передрукувати текст статті ці 8 інтернет видань мали можливість у будь-який час та у будь-якому розмірі. Так,представник позивача наполягає на тому,що зміни публікації відбулися о 16-45 год., тобто два із усіх названих видань, публікуючи (передруковуючи) інформацію о 17-09 год.,мали змогу передрукувати повну версію,але чомусь цього не зробили. Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4 пояснила,що будучі фахівцем в сфері ІТ технологій,дійсно можна змінити,скорегувати та роздрукувати інформацію на ресурсі як завгодно. Однак,якщо побачити цю ж саму інформацію у режимі реального часу,то вона буде виглядати саме таким чином,яким зроблений скрін-шот, доданий представником відповідачів,тобто в первісному варіанті розміщення статті на сторінці інтернет ресурсу ІНФОРМАЦІЯ_1. На час публікації статті функціонал панелі управління сайту mrpl.city не дозволяв проводити редагування дати виходу вже опублікованого матеріалу на сайті. Час публікації встановлювався автоматично при збереженні статті,коли їй призначався статус «опубліковано». Можливо було або видалити вже опублікований матеріал,або внести зміни в текст. Панель управління виглядає наступним чином: вгорі вказується остання дата і час редагування публікації,внизу дата і час виходу публікації. При створенні матеріал отримує унікальний номер ( ID) і унікальну адресу сторінки (URL-адресу,посилання на матеріал),який не може бути змінений після внесення будь-яких змін до тексту,інакше матеріал стане недоступним для перегляду і на сайті не з*явиться. Будь-які зміни будуть відображуватися у вікні панелі управління вгорі. Тому,твердження представника позивача про те,що управління та адміністрування інтернет сторінки, на якій було оприлюднено статтю повністю знаходиться під контролем та управлінням позивача, не відповідає дійсності та не може бути належним та допустимим доказом по справі. Що стосується безпосередньо тексту публікації ІНФОРМАЦІЯ_3 о 13-05 год. газетою МRPL.CITY в інтернет версії свого видання було опубліковано статтю під назвою » ІНФОРМАЦІЯ_2». Як зазначає у позові представник позивача ,зміст цієї статті зводиться до того,що газета МRPL.CITY стверджує той факт,що ОСОБА_1 став власником елітної земельної ділянки у місті Маріуполь вартістю не менше як 50 тисяч доларів. При цьому ,на його думку,ця інформація є недостовірною інформацією,яка спростовує дійсні обставини процесу виділення земельної ділянки,суперечить рішенню Маріупольської міської ради від 25 липня 2017 року прийнятому з цього питанні,та в свою чергу принижує його честь,гідність та ділову репутацію у зв*язку з чим підлягає спростуванню. Крім того,зазначає,що зазначене рішення Маріупольської міської ради за своєю юридичною природою не надає йому права власності на земельну ділянку,а дає лише право на розробку проекту землеустрою щодо її відведення. Як передбачено вимогами земельного законодавства така процедура передбачає декілька етапів : подача заяви (клопотання) про вибір місця розташування земельної ділянки ; розробка проекту відведення земельної ділянки; отримання свідоцтва на право власності на земельну ділянку. Про ці етапи у судовому засіданні змістовно пояснила допитана у якості свідка ОСОБА_5 ,яка 13 років працює інженером-землеустроєм та є фахівцем у сфері земельних відносин. В публікації статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» дійсно не були викладені всі кроки,які потрібно було здійснити позивачу,для отримання земельної ділянки у власність,але їх відсутність в інтернет виданні цілком зрозуміла,бо автор статті не є фахівцем у сфері земельних відносин та не могла так ретельно викласти вимоги земельного законодавства при публікації статті . Що стосується наданого позивачем запису телефонної розмови між ним та автором статті,то такий доказ не можна вважати належним та допустимим тому,що не підтверджено цілісність його запису,не має свідчень про дату та час,у який цей запис був зроблений. Рішенням Маріупольської міської ради від 25 липня 2017 року було вирішено надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку,господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) про АДРЕСА_1 ОСОБА_1 . Інформація,яка була опублікована в газеті МRPL.CITY є лише публічним висвітленням подій,які мали місце на сесії Маріупольської міської ради. Ця публікація жодним чином не вплинула на громадську діяльність позивача і не призвела до негативних наслідків,а також до його дискредитації,як депутата цієї Ради.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник адвокат Ніколюкіна Н. В. підтримали доводи апеляційної скарги .У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» та ОСОБА_2 адвокат Щербакова Н.В. просила апеляційну скаргу відхилити,рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав .

Судом першої інстанції встановлено,що позивач ОСОБА_1 є депутатом Маріупольської міської ради .

Рішенням Маріупольської міської ради від ІНФОРМАЦІЯ_3 № 7/20-1846 «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 громадянина ОСОБА_1 » останньому надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за вказаною адресою. Термін дії рішення спливає через 12 місяців .

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог, посилався на роздруковану паперову копію скрін-шоту зі сторінки ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» кореспондентом ОСОБА_2 , яке у інтернет версії свого видання mrpl.citi за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 від ІНФОРМАЦІЯ_3 о 13.05 год. у розділі «НОВИНИ», виклало статтю під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_2», в якій міститься речення «В результате голосования обладателем элитного участка земли стал ОСОБА_1», як на першоджерело , вказуючи на те, що саме ця публікація була розповсюджена і саме в такому вигляді без будь-яких позначень про «уточнення».

ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» було надано електронний доказ доступу до адміністративного ресурсу конструктору сторінки за допомогою якого в мережі інтернет було сформовано та розміщено публікацію, з якої слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 о 13 год. 05 хв. ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» кореспондентом ОСОБА_2 у інтернет версії свого видання mrpl.citi за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 у розділі «НОВИНИ» поширено інформацію викладену у статті з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» (Уточнения) в якому містяться речення: «В результате голосования ОСОБА_1 стал потенціальным обладателем элитного участка земли». «Как уточнил по телефону кореспонденту mrpl.citi депутат ОСОБА_1, в ходе сегодняшнего голосования он получил не земельный участок, а лишь разрешение на разработку проекта землеустройства участка на ул. Спортивной» з якої не вбачається, що зміст цієї публікації будь-яким чином змінювався, а сторінка сформована ІНФОРМАЦІЯ_3 о 13 год. 05 хв. Будь-які виправлення відсутні. Цю сторінку також було надано для огляду стороні позивача, які будь-яких зауважень щодо поданого змісту даної сторінки не надали. Експертного ІТ-дослідження сторінки позивачем не заявлялося.

Відмовляючи у задоволенні позову ,суд першої інстанції , прийнявши достовірність змісту публікації з електронного доказу, виходив з того, що інформація, поширена на сайті ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» в статті з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» (Уточнения) не підлягає визнанню недостовірною, так як вказана інформація висвітлена кореспондентом ОСОБА_2 події ,що мали місце на сесії Маріупольської міської ради та відповідають дійсності,а інформація стосовно вартості земельної ділянки,на яку позивач отримав право на розробку проекту землеустрою є оціночним судженням кореспондента ,оскільки ринкова вартість землі існує незалежно від того кому вона належить на праві власності ,та не є предметом судового захисту відповідно до ст.277 ЦК України .Позивач, як публічна особа, відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості та повинен бути готовим до неї, оскільки межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також гарантує право кожного на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов*язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов*язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» під поширенням відомостей слід розуміти опублікування їх у пресі, передачу по радіо, телебаченню, з використанням інших засобів масової інформації, висловлення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам, повідомлення в публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз*яснено, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одної особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Таким чином, в розумінні законодавства, що регулює спірні правовідносини, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є: факт поширення інформації, така інформація повинна стосуватися певної особи, не відповідає дійсності та порушує особисті немайнові права.

В спірному випадку, суд першої інстанції повно встановив всі обставини та дав їм правильну оцінку, зокрема, що поширена інформація стосується позивача, однак не може бути визнана як недостовірна та така, що порушує немайнове право щодо поваги до честі та гідності особи.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 о 13 год. 05 хв. ТОВ «Телерадіоорганізація «Маріупольське телебачення» кореспондентом ОСОБА_2 у інтернет версії свого видання mrpl.citi за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 у розділі «НОВИНИ» поширено інформацію викладену у статті з назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» (Уточнения) в якому містяться речення: «В результате голосования ОСОБА_1 стал потенціальным обладателем элитного участка земли». «Как уточнил по телефону кореспонденту mrpl.citi депутат ОСОБА_1, в ходе сегодняшнего голосования он получил не земельный участок, а лишь разрешение на разроботку проекта землеустройства участка на ул. Спортивной».Сторінка за допомогою якого в мережі інтернет сформована ІНФОРМАЦІЯ_3 о 13 год. 05 хв. Будь-які виправлення відсутні.

Поширена інформація, на думку суду, суміщує фактичні твердження і оціночні судження, однак фактичні твердження не є недостовірними і такими, що порочать честь і гідність позивача.

Враховуючи те, що позивач є депутатом інформація про його майновий стан, добросовістне виконання посадових обов`язків становить громадський інтерес. Громадськість має право на отримання такої інформації.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо оцінки особи позивача в даних правовідносинах, як публічної особи та можна говорити про те, що ОСОБА_1 відіграє певну роль у суспільному житті міста та регіону . Тому вирішуючи спір про захист особистого немайнового права слід виходити з такого статусу позивача.

Предметом даного позову є поширення відповідачами інформації щодо отримання ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 за рішенням Маріупольської міської ради «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки « .

У пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» та пункті 46 рішення цього суду від 15 липня 2010 року в справі «Газета «Україна-Центр» проти України» (заява № 16695/04) наголошено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об*єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність.

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, тим не менш, її обовязком є передавати у спосіб, сумісний із її обов*язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про питання, які становлять суспільний інтерес.

Враховуючи, що позивач є публічною особою, оспорювана інформація поширена відповідачами щодо питання, яке становить певний суспільний інтерес на місцевому рівні щодо земельної ділянки у місті Маріуполі , позивач повинен бути готовим до підвищеного інтересу щодо його професійної діяльності та ретельного громадського контролю, а також має розуміти, що межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою порівняно з іншими особами.

Доводи позивача щодо поширення саме негативної та недостовірної інформації щодо нього не заслуговують на увагу, оскільки доказів таких обставин стороною апелянта не представлено. Спосіб вираження думки та спосіб поширення інформації, в даному випадку, такі обставини не підтверджує. А з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 є кореспондентом,професійним журналістом,який збирає, одержує, створює і займається підготовкою інформації для засобів масової інформації, займається такою діяльністю в сфері суспільно-політичних відносин, такий спосіб вираження поглядів не виходить за межі професійної етики і професійної діяльності.

В частині оцінки самої інформації, то суд правильно вказав, що підстав для зобов*язання відповідачів її спростувати немає, оскільки поширена інформація не є такою, що порочить честь і гідність позивача з огляду, як на її зміст, так і враховуючи статус позивача, як публічної особи.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позивач є публічною особою, і це тягне за собою ширші межі допустимої критики порівняно з межами такої щодо звичайних громадян. Суд першої інстанції , дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з того, що судом не встановлено, що поширена відповідачами інформація є такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Доводи скаржника щодо неповного встановлення обставин , апеляційний суд відхиляє, оскільки вказані доводи спростовуються дослідженими матеріалами справи .

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При апеляційному розгляді суд апеляційної інстанції детально перевірив усі обставини та вірність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Порушень не встановлено.

Апеляційний суд вважає, що в цілому суд першої інстанції дослідив усі надані сторонами докази,допитав свідків, уважно вивчив обставини справи та дав їм належну оцінку.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ніколюкіна Наталя Володимирівна - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 13 серпня 2019 року .

Судді: