Постанова

Іменем України

11 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 212/7275/15-ц

провадження № 61-15889св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати

Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня

2016 року, ухвалене у складі судді Водоп`янова К. В., та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Барильської А. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»

(далі - ПАТ «ЦГЗК»), на теперішній час приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК»), про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та компенсації втрати частини доходу в зв`язку із порушенням строку виплати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 21 квітня 1992 року по 18 жовтня

1994 року та з 28 серпня 1995 року і по день звільнення (за скороченням штату) - 19 листопада 2001 року він працював машиністом електровоза на шахті імені Орджонікідзе. 21 травня 2004 року його поновлено на роботі та він продовжував працювати на підприємстві відповідача до червня

2008 року.

У червні 2015 року він дізнався, що відповідно до галузевої угоди при звільненні з підприємства відповідач зобов`язаний був виплатити йому вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати (при роботі на підприємстві від 7,5 до 15 років). Однак при звільненні у червні

2008 року йому така допомога виплачена не була.

Вказував, що незаконними діями відповідача порушено його законне право на отримання вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати та завдано моральної шкоди.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог на підставі заяви від 04 квітня 2016 року, просив суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі

4 912,48 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 03 червня 2008 року по 03 жовтня 2008 року в розмірі

16 640,80 грн та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 вересня

2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу

у розмірі 2 456,24 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 03 червня 2008 року по 03 жовтня 2008 року в розмірі 16 640,80 грн та відшкодовано моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови колективного договору підприємства погіршують становище позивача порівняно з умовами галузевої угоди, у зв`язку із чим дійшов висновку про застосування умов галузевих угод, виконання яких є обов`язковим для відповідача.

При цьому врахував, що з часу звільнення позивача відповідач не провів з ним повного розрахунку та вихідна допомога не виплачена, а тому дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 грн, що відповідає моральним стражданням позивача.

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня

2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «ЦГЗК» відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 при звільненні підлягала виплаті одноразова допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати, тому з відповідача підлягає стягненню недоплачена сума одноразової допомоги та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Також апеляційний суд вважав обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 1 000 грн, завданої внаслідок порушення відповідачем його трудових прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ПрАТ «ЦГЗК», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано з Жовтневого районного суду

м. Кривого Рогу Дніпропетровської області матеріали цивільної справи № 212/7275/15-ц та зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

04 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 212/7275/15-ц передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами попередніх інстанцій того, що передбачена колективним договором одноразова виплата здійснюється з другого півріччя 2007 року, за умови звільнення працівників за власним бажанням після досягнення ними пенсійного віку.

Судами не враховано, що ОСОБА_1 був звільнений у 2008 році та на день звільнення не досяг пенсійного віку.

Крім того, на шахті імені Орджонікідзе ОСОБА_1 працював з 1992 року, проте у трудові відносини з ПрАТ «ЦГЗК» вступив після передачі цієї шахти в оренду, тому при застосуванні положень колективного договору та галузевої угоди в частині визначення розміру одноразової допомоги трудовий стаж на шахті імені Орджонікідзе не підлягає врахуванню.

Заявник вважає, що одноразова допомога не відноситься до складових заробітної плати, тому звернення до суду з вимогами про стягненням цієї суми обмежене визначеним у статті 233 КЗпП України трьохмісячним строком. ОСОБА_1 звільнився з ПрАТ «ЦГЗК» у червні 2008 року, а до суду з позовом звернувся у 2015 році, тому пропустив строк звернення до суду, визначений статтею 233 КЗпП України.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на касаційну скаргу

У запереченні на касаційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 вважав, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а оскаржені судові рішення ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства. Судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права, при розгляді справи не було допущено порушення норм процесуального права.

Зазначив, що після укладення договору оренди шахти імені Орджонікідзе № 1280-14-11/98 від 30 грудня 1998 року, відповідно до положень

статті 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендар - ПрАТ «ЦГЗК» став правонаступником прав і обов`язків підприємства, зокрема і у трудових відносинах з працівниками.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 квітня 1992 року позивача прийнято на роботу машиністом електровоза на шахту імені Орджонікідзе, де він працював до 18 жовтня 1994 року та був звільнений за власним бажанням.

28 лютого 1995 року ОСОБА_1 знов був прийнятий на шахту імені Орджонікідзе машиністом електровоза, де працював до 02 червня 2008 року та був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

На час звільнення з підприємства позивачу виповнилося 56 років.

Суди встановили, що згідно довідки № 1898 від 25 листопада 2015 року середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становила 2 456,24 грн.

Із договору оренди державного майна від 30 грудня 1998 року судами встановлено, що відкрите акціонерне товариство «Криворізький державний залізорудний комбінат» уклав договір із відкритим акціонерним

товариством «ЦГЗК» про передачу в оренду майнового комплексу шахти імені Орджонікідзе, який діє з 01 січня 1999 року по 01 січня 2019 року.

Суди також встановили, що згідно з договором № 1167-16-01/2001

від 09 листопада 2001 року відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» передало у власність ВАТ «ЦГЗК» майновий комплекс - шахту імені Орджонікідзе.

Із роз`яснення, наданого Центральним комітетом профспілки працівників металургійної і гірничодобувної промисловості України від 19 січня 2016 року № 03/18, апеляційний суд встановив, що дія галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на ПрАТ «ЦГЗК», від імені якого вона була підписана уповноваженою особою - генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдінг».

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до статті 213 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судами оскаржуваних рішень) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» припинення діяльності підприємства або його структурного підрозділу здійснюється шляхом його реорганізації через приєднання до орендаря, а структурного підрозділу - шляхом виділення з підприємства з наступним приєднанням до орендаря з дати видання про це відповідного наказу органу, уповноваженого управляти майном.

Орендар стає правонаступником прав та обов`язків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу - також правонаступником прав та обов`язків підприємства, пов`язаних з діяльністю цього структурного підрозділу (стаття 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Статтею 36 КЗпП України визначено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Оскільки шахта імені Орджонікідзе як цілісний майнових комплекс перебувала в оренді у ПрАТ «ЦГЗК», а з 2001 року - увійшла до складу цього товариства, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що попередній стаж роботи позивача на шахті враховується при обчисленні розміру допомоги, що виплачується працівнику при звільненні.

Пунктом 7.5 колективного договору ВАТ «ЦГЗК» на 2007-2008 роки визначено обов`язок роботодавця виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням вихідну допомогу в розмірі залежно від безперервного стажу роботи на підприємстві: від 7,5 років до 15 років у розмірі середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, а з починаючи з другого кварталу

2007 року здійснювати таку виплату за умови, якщо працівник звільнився за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років).

Разом з тим, пунктом 1.13 галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки встановлено, що угода набирає чинності з 1 січня 2007 року і діє до укладення нової або перегляду цієї угоди. Вказана галузева угода діяла на день звільнення позивача 02 червня

2008 року.

Пунктом 6.1 розділу 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» галузевої угоди на 2007-2008 роки визначено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов`язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 7,5 років до 15 років в розмірі середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати.

Суди попередніх інстанцій встановили, що галузевою угодою передбачено обов`язок роботодавця виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, яку передбачено і колективним договором, але колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами галузевої угоди, оскільки встановлює додаткові вимоги до віку та строку звільнення.

За змістом частини 16 КЗпП України умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

Врахувавши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що при наявності у позивача права на виплату одноразової допомоги необхідно керуватися умовами галузевої угоди, виконання яких є обов`язком відповідача.

Оскільки стаж роботи ОСОБА_1 на шахті імені Орджонікідзе на день звільнення становив 14 років 10 місяців, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відповідно до пункту 6.1 галузевої угоди позивач має право на виплату допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати і обґрунтовано стягнув із

ПрАТ «ЦГЗК» невиплачену суму допомоги у розмірі 2 456,24 грн.

Статтею 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Встановивши, що при звільненні відповідач не провів повний розрахунок з ОСОБА_1 не виплативши одноразову допомогу, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин положення статей 116, 117 КЗпП України і стягнули із ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16 640,80 грн, правильність обчислення якого відповідачем не спростована.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що стаж роботи

ОСОБА_1 на шахті імені Орджонікідзе до її передачі в оренду не враховується до загального стажу при обчисленні розміру одноразової допомоги, оскільки після приєднання шахти як цілісного майнового комплексу до ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» це товариство відповідно до статті 34 Закону України «Про підприємства в Україні», який був чинний на день приєднання, стало правонаступником усіх прав і обов`язків приєднаного підприємства.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності для звернення із позовом про стягнення одноразової допомоги відхиляються касаційним судом, виходячи з наступного.

Структура заробітної плати визначена у статті 2 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до цієї статті заробітною платою є основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні і компенсаційні виплати. До заохочувальних і компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У Рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Одноразова допомога, виплата якої передбачена галузевою угодою, є складовою заробітної плати і тому право працівника пред`явити позов про її стягнення не обмежене будь-яким строком.

Також помилковими є твердження заявника щодо пропуску позивачем встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки цей строк розпочинає перебіг від дня фактичного розрахунку, а у даній справі судами попередніх інстанцій встановлено, що повного розрахунку з ОСОБА_1 відповідач ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» не провів.

Аналогічні висновки про застосування норм права у подібній справі № 212/6418/16-ц викладені у постанові Верховного Суду від 24 квітня

2019 року.

Посилання заявника про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 одноразової допомоги у зв`язку із недосягненням ним віку 60 років на час звільнення з підприємства є безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про застосування положень галузевої угоди, які не обмежують право позивача на одноразову допомогу та не пов`язують її виплату із досягненням певного віку.

Встановивши порушення трудових прав ОСОБА_1 , яке призвело до його моральних страждань, суд першої інстанції, обґрунтовано стягнув із відповідача на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн, визначивши такий розмір відшкодування з урахуванням вимог розумності та справедливості.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та допущено порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Щодо розподілу судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Щодо поновлення оскаржуваного судового рішення

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року було зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 02 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 рокудо закінчення касаційного провадження, тому виконання вказаних судових рішень необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 вересня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович Є. В. Синельников С. Ф. Хопта