Справа №465/4451/19
пр № 2-з/464/60/19
У Х В А Л А

05 вересня 2019 року Сихівський районний суд міста Львова

в складі: головуючого - судді Горбань О.Ю.,

секретаря удових засідань Мельника А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Львова в письмовому провадженні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

в с т а н о в и в:

08.08.2019 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_2 несплачену суму боргу за договором позики у розмірі 2000 євро та 3000 євро, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн., 3 % річних від простроченої суми та судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Одночасно з позовною заявою до суду надійшла заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заяву мотивує тим, що оскільки відповідач не повернув грошові кошти у встановлений договором позики строк, на неодноразові вимоги щодо повернення суми позики не реагує та уникає спілкування, що свідчить про небажання повернути позику у добровільному порядку, тому є усі підстави вжити заходів забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно із ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення. Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову, може утруднити або взагалі унеможливити виконання рішення суду.

У поданій заяві заявник не вказує де знаходиться майно відповідача, на яке просить накласти арешт, не вказує на яке саме майно накласти арешт, також не зазначені банківські установи, в яких відкриті рахунки на ім`я відповідача.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відсутність зазначених відомостей у заяві ОСОБА_1 позбавляє суд дійти висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, позбавляє суд визначитись із співрозмірністю заявлених позовних вимог вжитим заходам забезпечення позову, а також робить неможливим виконання такої ухвали, оскільки судом може бути накладено арешт лише на індивідуально визначене майно.

Також представником позивача не викладено пропозицій щодо зустрічного забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що підстави для задоволення заяви відсутні.

Керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м. Львова протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення.

Суддя О.Ю. Горбань