Справа № 464/5445/18 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/297/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Цап П. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 10 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

25.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просив поновити його на роботі з 26.02.2018 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.02.2018 року до дня поновлення на роботі, що станом на день звернення до суду становить 41 629, 74 грн. та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 12 000 грн.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 31.03.2017 року працював на посаді завідувача господарства адміністративно-господарського відділу Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова. Наказом №18-ос від 13.02.2018 року був звільнений з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку реорганізацією управління шляхом приєднання до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Однак, з 13.02.2018 року (день звільнення) він перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АДП №448516, а відтак, з наказом аппро звільнення не був ознайомлений. 23.08.2018 року відповідачем видано наказ №244-ос, яким внесено зміни до наказу Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова від 13.02.2018 року №18-ос, та зазначено про його звільнення з 23.02.2018 року. При видачі цього наказу відповідачем не було враховано, що 23.02.2018 року він перебував на стаціонарному лікуванні та згідно з листком непрацездатності був зобов`язаний приступити до роботи 24.02.2018 року, а оскільки це вихідний день - з 26.02.2018 року. З даним наказом його ознайомлено, трудову книжку вручено 03.09.2018 року. Вважає, що відповідач зобов`язаний поновити його на роботі з 26.02.2018 року, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду, оскільки після незаконного звільнення у нього почалися проблеми зі здоров`ям, почастішали випадки загострення гіпертонічної хвороби та порушено звичний розпорядок його життя. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача господарства адміністративно-господарського відділу Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова з 23 лютого 2018 року на 26 лютого 2018 року. Вирішено питання судового збору. В решті позову відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставинам справи.

Зазначає, що відмовляючи у задоволенні його позову про поновлення на роботі районний суд не врахував, що таке проведено відповідачем з порушенням процедури звільнення. У матеріалах справи відсутні належні докази його повідомлення про можливе звільнення з посади завідувача господарства адміністративно-господарського відділу Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова у зв`язку з реорганізацією управління, а акт про його відмову від ознайомлення з наказом про звільнення сфальсифікований відповідачем та не може підтверджувати його належне ознайомлення з відповідним наказом. Крім того, йому не було запропоновано усі наявні посади, які він міг зайняти в новоствореній установі, які були запропоновано іншим працівникам управління. Судом також не враховано його доводи щодо завдання йому неправомірними діями відповідача моральної шкоди.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який надійшов через канцелярію суду 17.04.2019 року за вх. № 7978, Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зазначило, що з наказом про звільнення від 13.02.2018 року позивач був ознайомлений, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та вихідну допомогу отримав 13.02.2018 року, від отримання трудової книжки відмовився, про що складено відповідний акт. Звільнення позивача було проведено правомірно з дотриманням вимог трудового законодавства, що в повній мірі було перевірено судом першої інстанції, підстав для скасування рішення суду не вбачає. Просило рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представники відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - Кожухар І.І. та Котик О.Й. проти скарги заперечили та пояснили, що відповідач був звільнений з роботи 13.02.2018 року. В останній день роботи, належні йому при звільненні розрахункові кошти отримав, від отримання трудової книжки відмовився. Крім того, додатково пояснили, що в період з 09.01.2019 року по 12.02.2018 року, вже після попередження про можливе вивільнення, позивач був відсутній на робочому місці, про що неодноразово складалися акти про його відсутність на роботі. Однак, 13.02.2018 року позивач надав лікарняний лист із зазначенням «стати до роботи» 13.02.2018 року тому, оправдавши свою відсутність на роботі наявністю лікарняного, 13.02.2018 року був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. В подальшому, лише 12.07.2018 року, тобто через 5 місяців після звільнення з роботи, позивач пред`явив відповідачу дублікат лікарняного листа, згідно якого він перебував на лікарняному з 13.02. 18 р. по 23.02.18 р., «стати до роботи» - 24.02.2018 року, що припадало на суботу. Отримавши дублікат такого лікарняного листа лише в липні місяці, з метою оплати позивачу лікарняних, відповідачем було видано наказ про зміну дати звільнення.

Просили у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема, пунктом 1 статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Частиною 9 статті 43 Кодексу законів про працю України передбачено, що якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Встановлено, що наказом № 2-ос від 31.03.2017 року позивача ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача господарством адміністративно-господарського відділу Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова по переведенню з управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» №821 від 08.11.2017 року, територіальні органи Пенсійного фонду України у Львівській області, в тому числі, Личаківське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Львова, у якому працював позивач, було реорганізовано шляхом приєднання до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Наказом № 68-ос від 04.12.2017 року «Про попередження про наступне вивільнення працівників Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова» працівників управління попереджено про наступне вивільнення у зв`язку з реорганізацією Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова шляхом приєднання до головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, з яким позивач ОСОБА_1 ознайомився 04.12.2017 року, про що свідчить його особистий підпис на наказі.

28.11.2017 року відповідач повідомив первинну профспілкову організацію профспілки працівників Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова про можливе вивільнення працівників об`єднаного управління у зв`язку з реорганізацією такого.

Комісією з припинення Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова позивача ОСОБА_1 персонально попереджено про зміну істотних умов праці відповідно до ст. 32 КЗпП України та про наступне вивільнення із займаної посади згідно зі ст. 49І КЗпП України, та роз`яснено, що питання щодо його подальшого працевлаштування буде вирішуватися головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, як правонаступником (лист №5939/10-33 від 04.12.2017 року).

05.12.2017 року ОСОБА_1 ознайомився із зазначеним листом, що підтверджується його особистим підписом на копії такого.

19.12.2017 року позивача повідомлено, що відповідно до штатного розпису в головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області відсутні вакантні посади, які б могли бути запропоновані йому для подальшого працевлаштування, що підтверджується листом №1225/09.01-16 від 19.12.2017 року.

Протоколом №3 зборів профспілкового комітету первинної профспілкової організації профспілки працівників головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 28.12.2017 року погоджено наступне вивільнення працівників Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова, яким не запропоновано посади для подальшого працевлаштування.

Наказом №18-ос від 13.02.2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача господарства адміністративно-господарського відділу Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова у зв`язку з реорганізацією на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

13.02.2018 року позивачу виплачено грошову компенсацію за 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 31.03.2017 року по 13.02.2018 року, вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку, а також кошти за дні тимчасової непрацездатності за період з 09.01.2019 року по 12.02.2018 року, які підлягали виплаті за рахунок підприємства, а всього виплачено 10 694 грн., що підтверджується копією видаткового касового ордеру від 13.02.2018 року.

Матеріалами справи встановлено, що від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення та від отримання трудової книжки в день звільнення ОСОБА_1 відмовився, про що комісією з припинення Управління складено відповідний акт (а.с.31).

Листом від 14.02.2018 позивача повідомлено про необхідність забрати трудову книжку чи надати згоду на відправлення такої поштою у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 №58 (а.с.32).

12.07.2018 року, тобто через 5 місяців після звільнення з роботи, позивач подав начальнику ПФУ у Львівській області заяву про виплату коштів за лікарняним листом АДП № 413847, долучивши до заяви дублікат листа непрацездатності серії АДП №448516, із зазначенням причини відсутності його оригіналу «з`їв пес». В день звільнення з роботи позивач не повідомив відповідача про перебування на лікарняному.

Як вбачається із дубліката листа непрацездатності серії АДП №448516, позивач ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 13.02.2018 року до 23.02.2018 року, приступити до роботи мав 24.02.2018 року.

На підставі вищевказаного дубліката листка непрацездатності серії АДП №448516 Першої міської клінічної лікарні ім.Князя Лева, наказом головного управління Пенсійного Фонду України №244-ос від 23.08.2018 р. внесено зміни до наказу Личаківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Львова від 13.02.2018 №18-ос «Про звільнення ОСОБА_3 », змінено дату звільнення позивача на 23.02.2018. З даним наказом позивач ознайомився 03.09.2018 та отримав трудову книжку, про що свідчить його підпис.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було здійснено відповідачем з дотриманням вимог трудового законодавства, оскільки позивачу своєчасно повідомлено про наступне звільнення, яке погоджене з первинною профспілковою організацією, виплачено при звільненні всі належні йому виплати та роз`яснено про відсутність вакантних посад, які можуть бути йому запропоновані, отримати трудову книжку у день звільнення позивач відмовився, що підтверджується матеріалами справи. Однак, оскільки такий був звільнений з роботи 23.02.2018 р., що є останнім днем перебування позивача на лікарняному, а 24.02.2018р. припало на вихідний день - суботу, суд змінив дату звільнення на 26.02.2018 р. - перший робочий день після 24.02.2018 року.

Крім того, матеріалами справи підтверджуються пояснення представників відповідача про те, що Актом «Про відсутність на роботі без поважних причин» від 13.02.2018 року, складеним Комісією з припинення Управління, встановлено відсутність на роботі ОСОБА_1 з 09.01.2018 року по 12.02.2018 року; поважність відсутності на роботі в період з 15.01.2018 року по 12.02.2018 року підтверджена лікарняним листом; за період відсутності на роботі з 09.01.2018 року по 12.01.2018 року документів, що підтверджували би поважну причину відсутності, позивачем не надано; від письмових пояснень відмовився.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 10 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08.08.2019 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.