ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3225/19 Справа № 175/1262/17 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» про визнання недійсним договору споживчого кредитування та договору іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2017 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «ДельтаБанк» про визнання недійсним договору споживчого кредитування та договору іпотеки.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2018 року у задоволенні заявлених вимог відмовлено /т.2 а.с. 85-89/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2018 року та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права /т.2 а.с. 91-97/.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «ДельтаБанк» просить рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити, оскільки вважає рішення суду таким, що відповідає обставинам справи, а доводи викладені в апеляційній скарзі такими, що не знаходять свого підтвердження є спробою ухилитися від виконання взятих на себе зобов`язань /т.2 а.с. 111-119/.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 було укладено договір споживчого кредитування №0, згідно з умовами якого банк зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти у розмірі 399 500, 00 доларів США на строк з 27 серпня 2008 року по 27 серпня 2018 року.

Згідно п. 1.4 кредитного договору, кредитні кошти призначались на споживчі потреби, а саме купівлю нерухомості.

З метою забезпечення зобов`язання по кредитному договору було укладено іпотечний договір № 0/1 від 27 серпня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Римською A.B. та зареєстрований в реєстрі за № 2775. Згідно вказаного договору в іпотеку передано наступне майно: будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 ; земельна ділянка площею 0,15 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У липні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» повідомило ОСОБА_1 про те, що придбало усі права та обов`язки за кредитним договором № 0 від 27 серпня 2008 року та похідним договором, укладеними у забезпечення зобов`язань позичальника за даним кредитним договором.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та AT «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2949, 2950.

На підставі ст.ст. 512-514 ЦК України та відповідно до вищезазначеного договору AT «Дельта Банк», в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, набув статусу нового кредитора та права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах, в тому числі, по кредитному договору № 0 від 27 серпня 2008 року та договору іпотеки № 0/1 від 27 серпня 2008 року.

Зобов`язання позивача щодо повернення кредитних коштів за оспорюваним договором не виконані до теперішнього часу та загальна сума заборгованості позивача перед банком складає 29 127 452, 55 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору.

У зв`язку зі зміною кредитора та іпотекодержателя на АТ «Дельта Банк» 21 січня 2012 року позичальнику та іпотекодавцю ОСОБА_2 здійснено відправлення письмового повідомлення про відступлення, що підтверджується списком згрупованих рекомендованих відправлень № 20 та фіскальним чеком УДППЗ «Укрпошта».

Також, судом першої інстанції при розгляді справи по суті було встановлено та зроблено висновки, що позивач зважив запропоновані умови кредитування та свідомо вибрав банківську установу та банківську послугу (продукт), підтвердивши це наданням необхідної інформації та документів про свою особу для здійснення банківських операцій та власноручним підписанням документів, договорів. До того ж, позивач залишив поза увагою, що перед укладанням кредитного договору його було належним чином проінформовано про всі істотні умови договору, як то спосіб, терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процент платежів, що підтверджується наявністю особистого підпису позичальника на кредитному договорі.

Посилання позивача (позичальника) на ту обставину, що він змушений був укласти кредитний договір на невигідних для себе умовах та те, що договір за своїм змістом і текстом не відповідає вимогам законодавства є безпідставними та необґрунтованими. До того ж, в разі незгоди з умовами кредитного договору позивач мав можливість скористуватись своїми правами передбаченими частиною 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якого, споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте, таким правом позивач не скористався, що свідчить про його згоду з усіма умовами договору, про що також свідчить і часткове виконання договору, що підтверджується випискою з 27 серпня 2008 року по 15 лютого 2012 року.

Вбачається, що при укладанні спірного кредитного договору сторонами були дотримані всі вимоги, які необхідні для його дійсності, які передбачені ст.203 ЦК України. Також наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що договором іпотеки жодна з вимог ст. 203 Цивільного кодексу України не порушується, він укладений у встановленій законом формі (письмово та нотаріально посвідчений), чітко визначає істотні умови та порядок виконання сторонами, містить усі необхідні та передбачені вимоги для укладення та дійсності договору іпотеки і відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку».

Дослідивши висновок експерта від 30 березня 2018 року, судом встановлено про помилковість висновку експерту, що кредитний договір, укладений між банком та відповідачем містить порушення вимог ЗУ «Пpo захист прав споживачів». Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, він містить передбачені викладеними нормами обов`язкові умови, зокрема: сума кредиту, право отримати кредит у вигляді одного траншу або декількох траншів ( п.1.1. договору); цільове призначення кредиту на придбання квартири (п.1.4 договору), дата видачі кредиту (п.1.2.1); право дострокового повернення кредиту (розділ 6 договору); річна відсоткова ставка та умови встановлення нового розміру процентної ставки (пункти 1.3.1,1.3.3., розділ 5 договору); детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (додаток №1 та №2 до договору), інші умови, передбачені законодавством. Всі інші обставини, вказані позивачем в його позові, також не є підставою для визнання недійсними спірних договорів, та свідчать лише про бажання позивача уникнути відповідальності як боржника по кредитним зобов`язанням по кредитному договору №0 від 27 серпня 2008 року та іпотечному договору № 0/1, які він (позивач) в добровільному порядку взяв на себе.

Таким чином, твердження позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки на момент укладення спірних договорів між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, в тому числі, щодо обсягу кредитних зобов`язань.

Оскільки відсутні обставини для визнання недійсним кредитного договору №0, судом також не вбачається підстав й для визнання недійсним договору іпотеки.

З урахуванням вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Також, колегія суддів вважає, що виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором №0 від 27.08.2008 року до 2014 року також спростовує доводи позивача.

Заявником не обґрунтовано яку саме шкоду позивачу завдано укладеним договором споживчого кредиту.

Крім того, колегія суддів зазначає, що невідповідність умов кредитного договору Закону України "Про банки та банківську діяльність" не є підставою для визнання його недійсним.

Інші доводи наведені в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині - без змін.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров