Провадження № 22-ц/4808/867/19
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л. М.

з участю представника апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування та протезування про стягнення середньої заробітної плати за час затримки виплат у зв`язку із звільненням та моральної шкоди, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 травня 2019 року, ухвалене суддею Антоняком Т.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування про стягнення невиплаченої заробітної плати та компенсації за період невикористаної відпустки в загальній сумі 28 207,86 гривень, середнього заробітку за час затримки заробітної плати, виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 253,53 гривні; компенсації за затримку виплати заробітної плати у розмірі 169,81 гривень та моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень.

Позов мотивовано тим, що працювала у Львівському казенному експериментальному підприємстві засобів пересування і протезування на посаді сторожа Івано-Франківського протезно-ортопедичного цеху а 03.07.2018 року звільнена з роботи.

За період роботи сумлінно виконувала свої обов`язки, однак з порушенням вимог ст.47,116 КЗпП України при звільненні відповідач не виплатив заробітну плату та компенсацію за період невикористаної відпустки.

13.03.2019 року позивач подала заяву про зменшення позовних вимог, у якій зазначила, що під час розгляду даної справи відповідачем 26 жовтня 2018 року виплачено їй належну заробітну плату повністю та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати за січень та лютий 2018 року, а за березень, квітень, травень та червень 2018 року сума компенсації відповідачем нарахована та не оспорюється.

З урахуванням зменшених позовних вимог, посилаючись на ст. 117, 237-1 КЗпП України, позивач просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку із звільненням за період з 03.07.2018 року по 26.10.2018 року у сумі 20 282 гривні 40 копійок та моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень.

Моральну шкоду обґрунтовувала тим, що неправомірними діями щодо невиплати заробітної плати відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права заробляти собі та своїй сім`ї на життя, завдав їй моральних переживань, вона втратила душевний спокій, постійного перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя сім`ї. Постійні хвилювання про те, як матеріально забезпечити себе та сім`ю постійно тримають її у нервовій та психологічній напрузі. Невиплата належних позивачу платежів призвела до того, що вона постійно думала, як та куди влаштуватись на роботу, погіршились нормальні життєві зв`язки із рідними та близькими, що спричинило їй значні моральні страждання. Була змушена позичати кошти у знайомих з метою забезпечення сім`ї, це спричинило порушення нормальних життєвих зв`язків та породило невпевненість у майбутньому.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку із звільненням за період з 03.07.2018 року по 26.10.2018 року в сумі 12 422 гривень 97 копійок та моральну шкоду у розмірі 3 000 гривень.

Стягнуто з відповідача на користь держави 704,80 гривні судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем проведено розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 03.07.2018 року по 26.10.2018 року у сумі 20 282 грн. 40 коп., виходячи із повного робочого тижня, без урахування тієї обставини, що наказом Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування № 158 від 28.09.2016 року «Про зміну режиму роботи підприємства» колектив підприємства з 01.02.2017 року переведено на трьохденний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, тому розрахунок слід проводити зважаючи на кількість робочих днів: липень 2018 року - 13 робочих днів, серпень 2018 року - 13 робочих днів, вересень 2018 року - 12 робочих днів, жовтень 2018 року - 11 робочих днів. Таким чином, погодившись із запереченнями представника відповідача, суд дійшов висновку, що загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день виплати заборгованості по заробітній платі складає 253,53 грн. х 49 робочих днів = 12 422,97 грн.

Визначаючи розмір моральної шкоди з відповідача в користь позивача в сумі 3000 гривень, суд врахував положення ст. 23, 1167 ЦК України, характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач та інші обставини, а саме: розмір та строки порушення виплати заробітної плати, страждання та переживання з приводу існування сім`ї позивача через несплату заробітної плати, внаслідок чого позивач та його сім`я були позбавлені нормальних життєвих зв`язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що розрахунок стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, який суд провів самостійно, виходячи із триденного робочого тижня, не відповідає дійсності, оскільки вона працювала повний робочий тиждень. При розрахунку, суд зіслався на наказ №158 від 28.09.2016 року, виданий відповідачем про зміну режиму роботи підприємства, згідно якого працівники на 2017 рік переводяться на трьохденний та чотирьохденний робочий тиждень. Однак дія цього наказу поширюється виключно на період 2017 року, коли фактично заборгованість по заробітній платі виникла з 2018 року. Більше того, у п. 3 вказаного наказу зазначено, що працівникам охорони підприємства та протезно-ортопедичних цехів (а вона була працівником охорони протезно-ортопедичного цеху) залишається попередній режим роботи - повний робочий тиждень. Суд першої інстанції також помилково зазначив, що вона працювала на посаді бухгалтера.

Вказує, що стягнута судом сума на відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 гривень є заниженою та не відповідає тим моральним стражданням, які їй довелось перенести у зв`язку з невиплатою заробітної плати понад шість місяців. Не виплативши належних їй платежів, відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права заробляти собі та своїй сім`ї на життя, вона постійно думала, як і куди влаштуватись на роботу тощо.

Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, який вимоги скарги підтримав, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом спору у даній справі є невиплата середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку із звільненням та стягнення моральної шкоди за порушення законодавства про працю.

За обставинами справи роботодавець не заперечу про несвоєчасну виплату заробітної плати та розмір середньоденного заробітку, а тільки оспорює період цієї невиплати.

Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Нарахування та виплата середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні здійснюється на підставі ст. 117 КЗпП України.

За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах (а.с. 8-9), Як видно із трудової книжки та наказу про звільнення позивач працювала на посаді сторожа Івано-Франківського протезно-ортопедичного цеху(а.с. 5, 9).

Наказом №59 від 03.07.2018 року позивач була звільнена за ст. 38 КЗпП України, за власним бажання у зв`язку із виходом на пенсію (а.с. 5).

Як зазначено у письмових поясненнях відповідача та не заперечується позивачем, заборгованість по заробітній платі перед ОСОБА_1 відсутня, оскільки виплачена відповідачем позивачу 26 жовтня 2018 року. Компенсація втрати частини доходів у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати за січень та лютий 2018 року виплачена, а за березень, квітень, травень та червень 2018 року сума компенсації відповідачем нарахована та підлягає до виплати, не оспорюється позивачем.

Здійснюючи розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями), що відповідає ст. 27 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата.

Суд правильно визначив середньоденний заробіток позивача в сумі 253,53 гривні, із чим сторони по справі погодились, спір між сторонами виник щодо кількості робочих днів, які необхідно враховувати при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивачем зроблено розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 03.07.2018 року по 26.10.2018 року у сумі 20 282 гривень 40 копійок.

Позивач стверджував, що період затримки виплати заробітної плати складає 80 робочих днів (з 3 липня по 26 жовтень 2018 року), а відповідач стверджував, що 49 робочих днів.

Виходячи з того, що ст.117 КЗпП України встановлено обов`язок відповідача виплатити позивачу в разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, врахувавши те, що розрахунок по заробітній платі з позивачем був проведений лише 26 жовтня 2018 року.

Разом з тим, не можна погодитись із сумою, стягнутого заробітку за час затримки розрахунку, яка розрахована, виходячи з того, що позивач працювала не повний робочий день та тиждень.

Так, згідно ст. 50, 52 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті. Для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51).

Суд першої інстанції виходив з того, що наказом Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування № 158 від 28.09.2016 року «Про зміну режиму роботи підприємства» (а.с. 33) колектив підприємства з 01.02.2017 року переведено на трьохденний робочий тиждень з робочими днями: понеділок, вівторок, середа, тому розрахунок слід проводити зважаючи на кількість робочих днів: липень 2018 року - 13 робочих днів, серпень 2018 року - 13 робочих днів, вересень 2018 року - 12 робочих днів, жовтень 2018 року - 11 робочих днів. Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки по день виплати заборгованості по заробітній платі складає 253,53 гривень х 49 робочих днів = 12 422,97 гривень.

Такий висновок суду є неправильний, оскільки у суду не було підстав для врахування наказу Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування № 158 від 28.09.2016 року «Про зміну режиму роботи підприємства», зважаючи на таке.

По-перше, вказаний наказ було видано у зв`язку з виконанням договорів за 2016 рік, на період до заключення договорів на 2017 рік на реалізацію та випуск продукції, яку виготовляє підприємство. Згідно вказаного наказу працівники на 2017 рік переводяться на трьохденний та чотирьохденний робочий тиждень. Доказів того, що дія вказаного наказу поширюється також на 2018 рік, у якому виникла заборгованість по заробітній платі, у матеріалах справи відсутні.

По-друге, вказаним наказом попередній режим роботи (повний (8 год.) робочий день та повний (5-денний) робочий тиждень) залишено, зокрема, для працівників охорони підприємства та протезно-ортопедичних цехів, до категорії яких відносилась і позивач, яка займала посаду сторожа Івано-Франківського протезно-ортопедичного цеху. Крім того, суд першої інстанції помилково зазначив у рішенні, що позивач працювала на посаді бухгалтера, на яку дія вказаного наказу поширювалась.

Крім того, у довідці про доходи, виданій відповідачем ОСОБА_1 , зазначено, що вона працює на 1.00 ставки (а.с. 7). Також у поданих розрахункових листках, виданих відповідачем за січень-липень 2018 року(а.с.6) зазначено кількість робочих днів для позивача згідно п`ятиденного робочого тижня і за кожен місяць заробітна плата позивачу нараховувалась за повний робочий тиждень (наприклад, за січень - 21 відпрацьований день, за лютий - 20 днів, за березень - 21 день тощо).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що скорочення робочого часу на позивача не поширювалося, позивач працювала повний робочий день та тиждень, тому її позовні вимоги про стягнення розмір середнього заробітку за період з 03.07.2018 року по 26.10.2018 року, виходячи із 80 робочих днів, у сумі 20 282 гривень 40 копійок, є доведеними та мають бути задоволені. В цій частині рішення суду першої інстанції необхідно змінити.

Що стосується оскарженого рішення в частині стягнення моральної шкоди, то суд апеляційної інстанції зважає на таке.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Зважаючи на зазначені правові норми, стягуючи з відповідача в користь позивача 3000 гривень на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно врахував характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач та інші обставини, а саме: розмір та строки порушення виплати заробітної плати, страждання та переживання з приводу існування сім`ї позивача через несплату заробітної плати, внаслідок чого позивач та її сім`я були позбавлені нормальних життєвих зв`язків і вимагали додаткових зусиль для організації життя.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що стягнута судом сума на відшкодування моральної шкоди є заниженою та не відповідає тим моральним стражданням, які їй довелось перенести у зв`язку з невиплатою заробітної плати понад шість місяців, колегія суддів відхиляє, оскільки визначений судом розмір моральної шкоди з урахуванням всіх обставин справи є обґрунтованим та справедливим.

Доводи апеляційної скарги про те, що не виплативши належних їй платежів, відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права заробляти собі та своїй сім`ї на життя, вона постійно думала, як і куди влаштуватись на роботу тощо, не можуть бути прийняті до уваги, адже позивач звільнилась за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, свідомо позбавивши себе можливості працювати та заробляти кошти для себе та своєї сім`ї. Крім того, у зв`язку виходом на пенсію ОСОБА_1 має право на пенсійне забезпечення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апелянта висновків суду у цій частині не спростовують.

Враховуючи допущені судом порушення норм процесуального права в частині стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 376 ЦПК України у вказаній частині необхідно змінити, стягнувши з відповідача в користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку із звільненням за період з 03.07.2018 року по 26.10.2018 року в сумі 20282,40 гривні.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У суді першої інстанції ОСОБА_1 не сплачувала судового збору, а за подання апеляційної скарги, а саме: за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди вона сплатила судовий збір в розмірі 1057,20 гривень.

Оскільки рішення суду у частині стягнення моральної шкоди залишено без змін, то відсутні підстави для стягнення судового збору, сплаченого саме за цю позовну вимогу.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 травня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 12422,97 гривні змінити.

Стягнути з Львівського казенного експериментального підприємства засобів пересування і протезування на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у зв`язку із звільненням за період з 03.07.2018 року по 26.10.2018 року в сумі 20282,40 гривні (двадцять тисяч двісті вісімдесят дві гривні 40 копійок).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 серпня 2019 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді Л.В. Василишин

І.О. Максюта