Справа № 345/3549/18
Провадження № 22-ц/4808/1093/19
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника відповідача ОСОБА_5., третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестзахідгруп» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, з апеляційною скаргою директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестзахідгруп» на рішення Калуського міськрайонного суду від 03 червня 2019 року, постановленого суддею Якимівим Р.В.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У серпні 2018 року директор ТОВ «Інвестзахідгруп» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та після уточнення резолютивної частини позовних вимог просив визнати правочин - договір позики від 23 січня 2018 року, укладений між фізичною особою ОСОБА_1 і ТзОВ «Інвестзахідгруп», посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за зареєстрованим в реєстрі №54 недійсним.

Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що 23 січня 2018 року між фізичною особою ОСОБА_1 та ТзОВ «Інвестзахідгруп» укладено та нотаріально посвідчено договір позики, згідно якого позикодавець передав, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 144 000 доларів США з терміном повернення 23 травня 2018 року. На виконання рішення загальних зборів учасників товариства «Інвестзахідгруп» від 23 січня 2018 року кошти в сумі 144 000 доларів США було отримано готівкою директором товариства.

Вважає договір позики, укладений в іноземній валюті таким, що суперечить Конституції України, актам цивільного законодавства та інтересам юридичної особи, а тому його слід визнати недійсним.

Товариство є суб`єктом господарювання, здійснює підприємництво, а оскільки стороною оспорюваного договору є юридична особа, то його укладення має наслідком здійснення певної господарської операції.

Отримання від фізичної особи в позику іноземної валюти товариством готівкою унеможливлює її оприбуткування, оскільки в такому випадку має місце порушення валютних операцій та валютного контролю. За оспорюваним договором позики товариство взагалі не отримало ні економічної вигоди, ні жодного прибутку, ні збільшення активів, ні зростання власного капіталу. Більше того, укладення такого правочину відбулося під впливом помилки і на вкрай невигідних умовах для самого товариства, порушує публічний порядок, внаслідок чого для останнього є реальний ризик втрати забезпеченого позикою об`єкта нерухомого майна, предмета іпотеки, ринкова вартість якого в декілька разів перевищує суму позики в іноземній валюті.

В договорі позики відсутня мета отримання позики та її цільове призначення, тобто на які напрямки господарської діяльності повинна бути спрямована позика у іноземній валюті не визначено. В рішенні загальних зборів учасників товариства не зазначено причини необхідності отримання позики готівкою в іноземній валюті. Самостійно прийняти рішення про напрямки використання позики в іноземній валюті виконавчий орган товариства не може в силу обмежень, передбачених статутом. При оформленні позики товариство не видавало і не оформляло жодних прибуткових касових ордерів та/або актів прийому-передачі готівкових коштів, що власне і унеможливлює реальне відображення господарської операції.

Крім цього, товариство не має відкритого власного рахунку в іноземній валюті в уповноваженому банку, не має укладеного договору з уповноваженим банком, яким передбачено зарахування зазначеної іноземної валюти на розподільчий рахунок в іноземній валюті, не здійснює жодної зовнішньоекономічної діяльності з будь-якими іноземними елементами, не здійснює товарооборотні експортно-імпортні господарські операції з нерезидентами, юридичними особами за зовнішньоекономічними контрактами, не має КВЕДів діяльності, пов`язаної із зовнішньоекономічною діяльністю, не є самостійним учасником на міжбанківському валютному ринку України.

З огляду на наведене, договір позики суперечить інтересам товариства і скористатись ним в подальшому неможливо.

Оспорюваний договір порушує норми з регулювання обігу готівки та правила регулювання валютних операцій на території України, норми ст. 192, 193, 524, 533 ЦК України.

Оспорюваний договір позики не відповідає критеріям, визначеним у Постанові Правління НБУ №200 від 30 травня 2007 року, якими передбачено порядок та умови використання готівкової іноземної валюти резидентами і нерезидентами в Україні. Статтею 7 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року визначено, що у рахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовуються як засіб платежу іноземна валюта та грошова одиниця - гривня. Такі розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки в порядку, встановленому НБУ. Отже, передача від ОСОБА_1 та отримання директором Товариства іноземної валюти готівкою в сумі 144 000 доларів США є незаконним та протиправним, таким, що порушує правила валютних операцій і валютного контролю, що визначені актами цивільного законодавства.

Укладений договір Товариством, як учасником господарських відносин, порушує баланс інтересів юридичної особи та не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, добросовісності, справедливості, розумності, укладений помилково і на вкрай невигідних умовах, порушує публічний порядок.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 03 червня 2019 року у задоволенні позову ТзОВ «Інвестзахідгруп» про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству та не потребує отримання індивідуальної ліцензії. Суд вважав неналежним доказом в справі лист Національного банку України за результатами розгляду запиту ТОВ «Інвестзахідгруп», оскільки роз`яснення, наведені в ньому, ґрунтуються на застосуванні положень ЗУ «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 № 2473 VIII, який вступив в дію 07 лютого 2019, тобто після укладення оспорюваного договору. Суд вказав, що позивачем не зазначено, яким чином договір позики порушує публічний порядок, не вказано об`єкт порушення, а також не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного факту. Мета отримання позики та її цільове призначення не є істотними умовами договору, а тому їх не зазначення в договорі позики не є підставою для визнання його недійсним. Цілі, на які використовуються отримані в позику кошти, визначаються позичальником самостійно.

Крім того, суд зазначив, що при укладенні договору позики сторони погодили спосіб передачі коштів та уповноважили на отримання коштів та підписання боргової розписки директора товариства. Спосіб оприбуткування вказаних коштів (оформлення прибуткових касових ордерів, актів приймання-передачі готівкових коштів тощо) вирішується позичальником самостійно та не впливає на дійсність договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду директор ТОВ «Інвестзахідгруп» подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Зазначає, що рішення суду ухвалено без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, недоведеними є обставини, які судом визнані встановленими, рішення є необґрунтованим і незаконним, ухваленим з порушенням права на справедливий суд.

Суд першої інстанції неправильно встановив дійсні обставини, які мали значення для справи, оскільки залишив поза увагою вимоги чинного валютного законодавства України щодо порядку використання (обігу) готівкових валютних цінностей (коштів). Судом неправильно оцінено докази у справі, оскільки не надано правової оцінки тому, що оспорюваний договір позики укладений в іноземній валюті готівкою, що суперечить Конституції України, актам цивільного законодавства та інтересам юридичної особи, отримання від фізичної особи в позику іноземної валюти товариством готівкою унеможливлює її оприбуткування, оскільки в такому випадку має місце порушення валютних операцій та валютного контролю, в договорі позики відсутня і не зазначена мета отримання позики та її цільове призначення, на які напрямки господарської діяльності повинна бути спрямована позика у іноземній валюті - не визначено, при оформленні позики Товариство не видавало і не оформляло жодних прибуткових касових ордерів та(або) актів прийому-передачі готівкових коштів, що власне і унеможливлює реальне відображення господарської операції.

Крім цього, судом не взято до уваги, що в листі Головного управління юстиції зазначено, що за результатами розгляду справи встановлено, що приватним нотаріусом при посвідченні договору не враховано вимоги ст. ст. 192, 524, 533 ЦК України щодо вираження зобов`язання та засобу погашення грошового зобов`язання і його виконання у грошовій одиниці України - гривні. Довідкою аудитора ОСОБА_3 теж зазначено про недійсність правочину - договору позики. Листом НБУ підтверджено, що операції із наданням резидентом - фізичною особою на території України позики в іноземній валюті іншому резиденту (юридичній особі) не відповідає вимогам законодавства України, що регламентують порядок проведення розрахунків за валютними операціями, довідкою СВ Калуського ВП ГУНП підтверджено, що відділенням Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківської області зареєстроване досудове розслідування кримінального провадження за ознаками ч. 1 ст. 364 КК України відносно приватного нотаріуса ОСОБА_2

Крім цього, суд першої інстанції залишив поза увагою і не надав правової оцінки діям третьої особи - приватного нотаріуса при оформленні оспорюваного договору позики.

Суд першої інстанції невірно визначив суть спірних правовідносин, оскільки Товариство вказувало і зазначало на порядок і спосіб використання іноземної готівкової валюти (цінностей), а не на неможливість укладення договорів позики в іноземній валюті, що досліджував суд першої інстанції. Фактично суд першої інстанції не розглянув заявлені позовні вимоги по суті і дав відповіді на питання, які перед ним не ставилися.

Оспорюваний договір позики порушує норми з регулювання обігу готівки та правила регулювання валютних операцій на території України, а судом першої інстанції з цього приводу не надано належної правової оцінки.

Судом проігноровано Постанову Правління Національного Банку України «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів НБУ».

Судом порушено норми ст.4,192, 193, 203, 215, 229, 233, 524, 533 ЦК України, Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю та норми ст. 89, 265 ЦПК України.

Ухвала про залучення третьої особи до участі у справі постановлена з порушенням норм процесуального права.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що доводи апелянта не стосуються предмету оспорюваних ним правовідносин, не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції прийшов до правильних, законних та обґрунтованих висновків щодо безпідставності та неналежності аргументів позивача, врахувавши Постанову Великої Палати від 16 січня 2019 року, де зазначено, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству та не потребує отримання індивідуальної ліцензії. Апелянт не надав доказів, які б підтверджували, що договір позики порушує публічний порядок, укладений під впливом помилки та на вкрай невигідних для позичальника умовах, а також суперечить актам цивільного законодавства. Просить залишити рішення Калуського міськрайонного суду без змін.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що апеляційна скарга є необґрунтованою. Апелянт про обставини своїх помилок згадав після того, як привласнив та не повернув позикодавцеві грошові кошти по договору позики та опісля, з намірами уникнути повернення предмета позики та юридичних наслідків цивільно-правової відповідальності, звернувся до суду. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що протоколом № 42 Загальних зборів учасників ТОВ «Інвестзахідгруп» від 23 січня 2018 року вирішено укласти договір позики між ОСОБА_1 та ТОВ «Інвестзахідгруп», згідно умов якого підприємство позичає у ОСОБА_1 144 000,00 доларів США на строк 4 місяці від дати укладення договору. Також уповноважено директора товариства ОСОБА_4 на укладення та підписання договору позики, надано йому право самостійно визначити його умови, а також на отримання вказаних коштів та підписання розписки на підтвердження передання Позикодавцем грошових коштів. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було вирішено передати в іпотеку належне товариству нерухоме майно (а.с. 12).

23 січня 2018 року ОСОБА_1 (Позикодавець) та ТзОВ «Інвестзахідгруп» уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі за № 54 (а.с. 8-11). Згідно п. 1 Договору Позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти в сумі 144 000,00 доларів США, що станом на 23 січня 2018 року згідно офіційного курсу НБУ є грошовим еквівалентом 4 158 115,20 гривень зі строком повернення суми позики, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті доларів США з нарахованими штрафами та пенею у випадку порушення зобов`язань, на умовах, визначених Договором позики.

Частиною 4 Договору визначено, що він є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики мав бути здійснений не пізніше 23 травня 2018 року (а.с. 8-11).

23 січня 2018 року директор ТОВ «Інвестзахідгруп» ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 на виконання договору позики 144 000,00 доларів США, на підтвердження чого підписав боргову розписку, яка була нотаріально посвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 55 (а.с. 13).

Цього ж дня ОСОБА_4 подав заяву загальним зборам учасників товариства, в якій просив прийняти рішення про використання суми позики, оскільки іноземна валюта не є формою розрахунків в Україні, а тому відповідно до чинного законодавства він не може внести дані кошти на рахунок чи розрахуватися ними за товари чи послуги (а.с. 14). З аналогічними заявами директор товариства звертався також 23 лютого 2018 року (а.с. 15), 16 березня 2018 року (а.с. 16) та 20 квітня 2018 року (а.с. 17).

Щодо неявки апелянта та його представника у судове засідання

У судове засідання, призначене на 27 серпня 2019 року апелянт та його представник не з`явилась, директор товариства подав клопотання про його відкладення без обґрунтування причин неможливості взяти участь у судовому засіданні.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Права особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 8 листопада 2005 року в справі «Смірнова проти України»).

У пункті 41 рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів - неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Провадження у справі, що переглядається, відкрито 26 липня 2019 року.

Відповідно до ст. 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Неявку в судове засідання представник Товариства жодною поважною причиною не обґрунтував.

Колегія суддів вважає, що необґрунтовані відкладення розгляду справи призводять до збільшення тривалості їх розгляду, що негативно впливає на права іншого учасника справи, який очікує судового рішення та його виконання.

Інші учасники справи зазначили, що заява про відкладення розгляду справи без зазначення причини направлена на спеціальне затягування розгляду відповідно до ст. 44 ЦПК України.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника відповідача, третьої особи ОСОБА_2 , які вимоги скарги заперечили, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору позики.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В матеріалах справи міститься оригінал договору позики, зі змісту якого судом встановлено, що 23 січня 2018 року ОСОБА_1 надала директору ТзОВ «ІНВЕСТЗАХІДГРУП» у позику грошові кошти, в розмірі 144 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути не пізніше 23 травня 2018 року (а.с.8-11).

Згідно матеріалів справи, відповідач взяті на себе за договором позики зобов`язання не виконав, грошові кошти у визначений договором строк та розмірі відповідачу не повернув.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Встановивши, що умови договору позики ОСОБА_1 виконано в повному обсязі шляхом надання позивачу грошової суми в розмірі 144000 доларів США з терміном повернення 23 травня 2018 року, а останнім допущено неналежне виконання зобов`язань за договором, тобто його невиконання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог про визнання договору позики недійсним.

Судом встановлено, що при укладенні договору сторонами було додержано усіх вимог, передбачених ЦК України, досягнуто всіх істотних умов обов`язкових для даного виду договору, при його підписанні позивач погодився з умовами та не заперечував проти надання кредиту у валюті кредитування, тому є цілком правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів враховує обставини справи, а також презумпцію правомірності правочину, визначену положеннями ст. 204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позивач не надав доказів того, що договір позики, укладений між сторонами є нечинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають до виконання.

Крім цього, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта»: розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах; «валютні операції»: операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; «резиденти»: фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; «нерезиденти»: фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. У частині четвертій названої статті перераховано випадки, у разі яких індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції: а) вивезення, переказування і пересилання за межі України валютних цінностей, за винятком: вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами іноземної валюти на суму, що визначається НБУ; вивезення, переказування і пересилання за межі України фізичними особами - резидентами і нерезидентами іноземної валюти, яка була раніше ввезена ними в Україну на законних підставах; платежів у іноземній валюті, що здійснюються резидентами за межі України на виконання зобов`язань у цій валюті перед нерезидентами щодо оплати продукції, послуг, робіт, прав інтелектуальної власності та інших майнових прав, за винятком оплати валютних цінностей та за договорами (страховими полісами, свідоцтвами, сертифікатами) страхування життя; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді процентів за кредити, доходу (прибутку) від іноземних інвестицій; вивезення за межі України іноземної інвестиції в іноземній валюті, раніше здійсненої на території України, в разі припинення інвестиційної діяльності; платежів у іноземній валюті за межі України у вигляді плати за послуги з аеронавігаційного обслуговування повітряних суден, що справляється Європейською організацією з безпеки аеронавігації (Євроконтроль) відповідно до Багатосторонньої угоди про сплату маршрутних зборів, вчиненої в м. Брюсселі 12 лютого 1981 року, та інших міжнародних договорів; переказ інвестором (представництвом іноземного інвестора на території України) за межі України іноземної валюти іншим інвесторам за відповідною угодою про розподіл продукції; б) ввезення, переказування, пересилання в Україну валюти України, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 3 цього Декрету; в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; д) розміщення валютних цінностей на рахунках і у вкладах за межами України, за винятком: відкриття фізичними особами - резидентами рахунків у іноземній валюті на час їх перебування за кордоном; відкриття кореспондентських рахунків уповноваженими банками; відкриття рахунків у іноземній валюті резидентами, зазначеними в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету; відкриття рахунків у іноземній валюті інвесторами - учасниками угод про розподіл продукції, в тому числі представництвами іноземних інвесторів за угодами про розподіл продукції; е) здійснення інвестицій за кордон, у тому числі шляхом придбання цінних паперів, за винятком цінних паперів або інших корпоративних прав, отриманих фізичними особами - резидентами як дарунок або у спадщину. У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Разом з тим, частина 2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Доводи апелянта щодо того, що нотаріусом при посвідченні 23 січня 2018 року за № 54 договору позики не враховано вимоги ст.ст. 192, 524,533 ЦК України щодо вираження зобов`язання та засобу погашення грошового зобов`язання та його виконання у грошовій одиниці України - гривні (а.с. 73-76), що у відповіді ТОВ «Аудит-Сервіс ІНК» на лист підприємства № 3 від 23 січня 2019 (а.с. 123-124) вказано, що надання позики фізичною-особою-резидентом і отримання позики юридичною-особою резидентом в іноземній валюті без отримання однією зі сторін індивідуальної ліцензії суперечить вимогам Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а також позика резидента-фізичної особи резиденту-юридичній особі в іноземній валюті в готівковій формі суперечить вимогам Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженим Постановою Правління НБУ від 30.05.2007 № 200 «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України», що у листі Національного Банку України від 12 березня 2019 року за результатами запиту ТОВ «Інвестзахідгруп» зазначено, що операція із надання резидентом - фізичною особою на території України позики в іноземній валюті іншому резиденту (юридичній особі) не відповідає вимогам законодавства України, що регламентують порядок проведення розрахунків за валютними операціями (у тому числі з використанням готівкової іноземної валюти), спростовуються наведеними у Постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 373/2054/16-ц) висновками, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом ст. ст. 288, 229, 233 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до п.8 договору позики, посвідченого приватним нотаріусом сторони підтвердили, що не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково), не перебувають у хворобливому стані, розуміють природу правочину, при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними, договір укладено відповідно до справжньої волі, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, на вигідних для учасників правочину умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, правочин не є фіктивним, не є удаваним (а.с. 10).

Суд першої інстанції, з урахуванням усіх фактичних обставин справи та правовідносин, які мали місце між сторонами, прийшов до правильного висновку, що за обставинами, якими обґрунтовано позов, відсутні законні підстави для визнання правочину недійсним з тих підстав, що вчинений правочин - договір позики порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, вчинений під впливом помилки чи тяжкої обставини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі обставини та висновки суду першої інстанції, а зводяться до оцінки доказів, а також незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував.

Таким чином, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому законне рішення суду першої інстанції не може бути скасовано у апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестзахідгруп» залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 03 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 30 серпня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта