Справа № 463/4475/18 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/1187/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар -Юзефович Ю.І.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області - Артимич Н.Я., представника третьої особи ОСОБА_3.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника заступника Міністра юстиції - Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року, постановлене у складі головуючого судді Леньо С.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Державної казначейської служби України, третя особа Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 250 000 грн. 00 коп. за рахунок коштів державного бюджету.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що більше 24 років працював в органах міліції та в грудні 2002р. йому призначено пенсію працівника органів внутрішніх справ. Внаслідок того, що розмір призначеної пенсії був істотно знижений, звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом до Управління МВС України у Львівській області. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2006 року, в подальшому частково скасованою постановою Апеляційного суду Львівської області від 16.04.2007 року, зобов`язано Управління МВС України у Львівській області провести перерахунок раніше призначеної пенсії, починаючи з 26.12.2005 року з врахуванням невиплаченої йому надбавки у розмірі 10 % від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998 року, серпень грудень 2001 року. Рішення суду не виконано і на даний час, незважаючи на неодноразові звернення з цього приводу із позовами до суду, із скаргами до органів поліції та прокуратури, а також до Європейського суду з прав людини.Тривале невиконання судового рішення є грубим порушенням державою України його прав, гарантованих п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого протоколу до неї. Саме ж невиконання відбувається з вини боржника, який під надуманим приводом відмовляє здійснити перерахунок пенсії, хоча він всіма можливими засобами сприяв процедурі виконання. Всі ці обставини спричинили йому моральні страждання. Факт тривалого невиконання судового рішення виснажує його психологічно, створює відчуття незахищеності та непотрібності, погіршує його і так слабке здоров`я. Будучи особою похилого віку та маючи інвалідність ІІІ групи, постійно хворіє та потребує систематичного лікування, а відповідно і додаткових коштів, якими є його пенсія, тоді як через неправомірну бездіяльність державних органів вимушений самостійно витрачати час для вирішення проблеми. Оскільки невиконання судового рішення тривало більше 11 років, а перерахунок пенсії не здійснюється понад 12 років, спричинену моральну шкоду оцінює до розміру 250 000 грн. 00 коп., який, на його думку, відповідає вимогам розумності, добросовісності та справедливості. Тому дану суму просить стягнути в примусовому порядку.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Державної казначейської служби України, третя особа Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Держави України, в особі Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. 00 коп. (двадцять тисяч грн. 00 коп.), завдану органом державної влади, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України грошових коштів державного бюджету з відповідного відкритого для цього рахунку Державної казначейської служби України.

В задоволенні решти позовних відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішення, таке в апеляційному порядку оскаржили позивач ОСОБА_1 та представник третьої особи - заступника Міністра юстиції - Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 зазначає, що вважає оскаржуване судове рішення незаконним, несправедливим і таким, що прийняте без врахування істотних обставин справи.

Погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для відшкодування на його користь моральної шкоди у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, що набрало законної сили, тому рішення в цій частині не оскаржує. Разом з тим не погоджується з розміром моральної шкоди в сумі 20 000 грн. 00 коп., який не відповідає усталеній практиці ЄСПЛ за результатами аналогічних справ проти України.

В обґрунтування вимог покликається на те, що суд не застосував як джерело права практику Європейського суду з прав людини з питань розміру компенсації, яка присуджується за порушення вимог Конвенції внаслідок невиконання остаточного рішення, зокрема у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Бурмич та інші проти України», «Кононова та інші проти України», «Терновік та інші проти України», «Роженко та інші проти України», «Штабовенко та інші проти України»; не врахував ті обставини справи, які мали безпосереднє значення при визначенні розміру моральної шкоди; належним чином не мотивував свого рішення в цій частині, а фактично лише обмежився посиланнями на те, що, на його думку, відшкодування в сумі 20 000 грн. 00 коп. відповідатиме засадам розумності, виваженості і справедливості. Присудивши відшкодування моральної шкоди в розмірі, суттєво меншому, ніж просив позивач, суд, на думку апелянта, не спростував важливих аргументів позивача на користь глибини його моральних страждань, внаслідок чого не забезпечив «достатнього та адекватного» відшкодування за грубе порушення державними органами прав позивача, гарантованих п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Протоколу № 1 до неї.

Вказує, що наголошував на винятковості ситуації, що склалась з дотриманням його прав та інтересів. Так, судове рішення, згідно з яким мав бути проведений перерахунок пенсії, починаючи з 26.12.2005 року, набрало законної сили ще 16.04.2007 року. Однак до цього часу воно залишається невиконаним вже 13 років. Увесь цей час позивач перебуває з постійному стресі, стані неспокою та хвилювання, відчуває приниження людської та громадянської гідності внаслідок протиправної бездіяльності. Сам факт невиконання судового рішення негативно впливає на нього, виснажує психологічно, створює відчуття незахищеності та непотрібності, погіршує слабке фізичне здоров`я.

Зазначає, що на сьогодні позбавлений можливості правового механізму примусового виконання рішення суду, що дає підстави стверджувати, що таке рішення ніколи не буде виконане, оскільки виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2а-196/06 від 14.05.2007 року було закінчене державною виконавчою службою ще у 2013 році через неможливість виконати судове рішення зобов`язального характеру без участі боржника. Натомість, кримінальне провадження № 000217, розпочате ще у січні 2013 року за ознаками злочину, передбаченого ст. 382 КК України (умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили), безуспішно розслідується ось уже більше 6 років.

Всі перераховані чинники в сукупності з безпрецедентною тривалістю невиконання судового рішення, прийнятого на його користь, підтверджують глибину морально-психологічних страждань. Тому, враховуючи наведені обставини, заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди в сумі 250 000 грн. 00 коп. вважає адекватним і таким, що повністю відповідає вимогам розумності та справедливості.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити цивільний позов та стягнути 250 000 грн. моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету.

В апеляційній скарзі представник заступника Міністра юстиції України - Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини - ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначає, що рішення є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального права. При його ухваленні суд не врахував доказів, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано, що в листопаді 2015 року позивач звернувся до Європейського суду з прав людини зі заявою щодо порушення державою Україна п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, ухваленого на його користь, та відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту щодо такого порушення його прав.

02.06.2016 Європейський суд з прав людини прийняв рішення повідомити Уряд України про дану заяву.

У жовтні 2017 року заявник поштою отримав лист з Європейського суду з прав людини, датований 12.10.2017 року. В цьому листі позивача було повідомлено про те, рішенням Великої Палати Європейського суду від 12.10.2017 року у справі «Бурмич та інші проти України», Європейський суд постановив вилучити зі свого реєстру 12 148 заяв, які стосуються системної проблеми невиконання рішень національних судів та передати їх Комітету міністрів Ради Європи з метою їх розгляду в рамках вжиття заходів загального характеру для виконання пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», у тому числі щодо надання відшкодування за невиконання або тривале виконання рішень національних судів, як це передбачено у п. 5 резолютивної частини зазначеного рішення та сплати боргу за рішенням національного суду. До списку цих заяв було приєднано і справу ОСОБА_1 за заявою № 58892/15 зі скаргою на тривале невиконання постанови Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2006 року та постанови Апеляційного суду Львівської області від 16.04.2007 року.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вказаним рішенням, Європейський суд не присудив жодному із заявників справедливу сатисфакцію, а зобов`язав Україну вжити заходи загального характеру. Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в рішенні системної проблеми та її першопричин.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції визнав доведеним, що внаслідок порушення відповідачами прав позивача на отримання виконання рішення, винесеного на його користь, протягом тривалого строку становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог п. 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу, однак Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що позивач у своїй заяві про відшкодування моральної шкоди не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, позивач ОСОБА_1 зазначив, що посилання представника третьої особи на висновки Європейського суду з прав людини є вірними, оскільки вони дійсно мають істотне значення для розгляду даної справи.

Однак, з урахуванням обставин, що склались у його справі, подання до суду позову про відшкодування моральної шкоди, заподіяної тривалим невиконанням остаточного судового рішення, ухваленого на його користь, вважає ефективним засобом правового захисту, що може бути використаний ним в Україні у зв`язку з прийняттям ЄСПЛ рішення від 12.10.2017 року у справі «Бурмич та інші проти України». З цього приводу нагадує, що від дати прийняття ЄСПЛ рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» минуло майже 10 років. Крім того, відведений Європейським Судом строк для виконання рішення у справі «Бурмич та інші проти України» незабаром закінчується. Проте державою не зроблено реальних кроків для подолання проблеми, пов`язаної з тотальним невиконанням рішень національних судів.

Водночас звертає увагу на те, що третя особа не навела жодних обґрунтувань щодо того, чому саме вона не погоджується з розміром присудженої моральної шкоди, та обмежилась загальним посиланням на окремі пункти постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Просить залишити без задоволення апеляційну скаргу третьої особи - Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Позивачем рішення суду першої інстанції оскаржується в частині розміру присудженого морального відшкодування, а третьої особою - в частині доведеності завдання моральної шкоди, а відтак і розміру такої. Тому судом апеляційної інстанції перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги цих апеляційних скарг.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Приписами ст. 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За змістом ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Судом встановлено, що, позивачу згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ» з 24.12.2002 року призначена пенсія за вислугу років.

Відповідно до постанови Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2006 року, частково скасованої постановою Апеляційного суду Львівської області від 16.04.2007 року (а.с. 30-31 т. 1) :

- зобов`язано УМВС України у Львівській області провести нарахування невиплаченої позивачу матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, передбаченої п. 2 Указу Президента України № 926 від 04.10.1996 року за період 1999 - 2002 роки та провести її виплату у повному обсязі;

- зобов`язано УМВС України у Львівській області провести нарахування позивачу надбавки у розмірі 10 % від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року та провести її виплату в повному обсязі;

- зобов`язано відповідача провести перерахунок раніше призначеної позивачу пенсії, починаючи з 26.12.2005 року з врахуванням невиплаченої йому надбавки у розмірі 10 % посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року

На виконання зазначеного судового рішення 14.05.2007 року Франківським районним судом м. Львова видано виконавчий лист, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 32 т. 1).

Постановою державного виконавця від 31.05.2007 року (а.с. 35 т. 1) відкрито виконавче провадження та зобов`язано боржника - УМВС України у Львівській області добровільно виконати вищевказаний виконавчий документ у строк до 07.06.2007 року.

Згідно ухвали Франківського районного суду м. Львова від 21.12.2007 року (а.с. 43 т. 1) у вказаному виконавчому провадженні проведено заміну боржника - Управління МВС України у Львівській області на Головне управління МВС у Львівській області.

У зв`язку з цим, листом державного виконавця від 03.03.2008 року (а.с. 46 т.1) Головному управлінню МВС України у Львівській області надано строк для добровільного виконання судового рішення - до 10.03.2008 року, а саме: провести нарахування невиплаченої позивачу матеріальної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, передбаченої п. 2 Указу Президента України № 926 від 04.10.1996 року за період 1999 - 2002 роки та провести її виплату у повному обсязі; провести нарахування позивачу надбавки у розмірі 10 % від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року та провести її виплату в повному обсязі.

Відповідно до копії видаткового касового ордеру (а.с. 17 т. 2) Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ МВС України у Львівській області проведено виплату матеріальної допомоги в загальному розмірі 2 276 грн. 20 коп. Факт виконання судового рішення в частині виплати матеріальної допомоги не заперечується сторонами.

Відповідно до змісту подання державного виконавця про заміну сторони виконавчого провадження (а.с. 53-54 т. 1), станом на 17.02.2009 року судове рішення в частині проведення перерахунку з врахуванням надбавки в розмірі 10% залишалось не виконаним, а у зв`язку із змінами в законодавстві, функції з призначення (перерахунку) та виплати пенсії певним категоріям громадян, в тому числі працівникам органів внутрішніх справ, передано від органів Міністерства внутрішніх справ України до органів Пенсійного фонду України.

Вказане подання задоволено ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 12.03.2012 року (а.с. 65 т. 1), внаслідок чого державним виконавцем винесена постанова про заміну сторони виконавчого провадження від 02.04.2012 року, згідно якої боржник ГУ МВС України у Львівській області замінений на ГУ ПФ України у Львівській області.

Як вбачається з мотивувальної частини постанови Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2006 року (а.с. 28, 28 зв. т. 1), яка в цій частині не скасована постановою Львівського апеляційного суду м. Львова від 16.04.2007 року, задовольняючи позовну вимогу про перерахунок пенсії з врахуванням надбавки у розмірі 10 % від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998р., серпень-грудень 2001р., суд виходив з того, що посада, яку обіймав позивач у такі періоди передбачала допуск до державної таємниці та, відповідно, останній мав право на встановлення відповідної надбавки, проте в цей період УМВС України у Львівській області протиправно не встановила цієї надбавки і відповідно, такі суми не були враховані при призначенні пенсії.

Разом з тим, згідно листа ГУ ПФ України у Львівській області від 15.06.2012 року (а.с. 78-79 т. 1), тобто після заміни боржника у виконавчому провадженні, останній повідомив позивачу про те, що надбавка за таємність в розмірі 10 % врахована при призначенні пенсії, внаслідок чого підстави для повторного перерахунку відсутні, що не може вважатись виконанням судового рішення, адже за мотивами такого рішення боржнику належало врахувати суми, які підлягали виплаті позивачу у згадані вище періоди і які мали значення для визначення в майбутньому розміру пенсії позивача.

В подальшому, постановами державного виконавця від 17.09.2012 року (а.с. 86 т. 1 та від 10.10.2012 року (а.с. 88 т. 1) на боржника - ГУ ПФ України у Львівській області двічі накладено штраф у розмірі 1 020 грн. 00 коп. та в розмірі 2040 грн. 00 коп., відповідно.

У зв`язку з невиконанням судового рішення та неможливістю його виконання без участі боржника 18.01.2013 року державним виконавцем, за погодженням з начальником ВПВР Управління ДВС ГУЮ у Львівській області, скеровано подання про притягнення службових осіб ГУ ПФ України у Львівській області до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого ст. 382 КК України (а.с. 105-107 т. 1).

Згідно відповіді Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області від 14.05.2013 року (а.с. 114 т. 1), за вказаним фактом розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 000217 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 року в редакції Закону України № 2677-VI від 04.11.2010 року, який був чинним на момент скерування подання до правоохоронних органів, у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

На підставі цієї норми постановою державного виконавця від 23.09.2013 року (а.с. 127-128 т. 1) виконавче провадження закінчено.

Згідно матеріалів справи, досудове розслідування не завершене. Відповідно до висновку судово-економічної експертизи від 28.12.2016 року, яка проведена у цьому кримінальному провадженні (а.с. 219-223 т. 1) матеріалами пенсійної справи не підтверджується документально проведення органами, які згідно чинного законодавства здійснюють нарахування та виплату пенсій, перерахунку пенсії на підставі виконавчого документа, виданого 14.05.2007 року Франківським районним судом м. Львова.

Відповідно до останньої відповіді ГУНП у Львівській області від 12.05.2017 року (а.с. 225 т. 1), досудове розслідування у згаданому кримінальному провадженні доручено слідчому СВ Личаківського ВП ГУНП у Львівській області Максимуку Р.І.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що судове рішення від 16.04.2007 року, в частині зобов`язання здійснити перерахунок пенсії з врахуванням надбавки у розмірі 10 % від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року станом на час розгляду справи не виконане.

Згідно листа Європейського суду з прав людини від 10.12.2015 року (а.с. 238 т. 1), заяві позивача (а.с. 230-237 т. 1), яка подана до цього суду з підстав тривалого невиконання судового рішення присвоєно № 58892/15.

Відповідно до іншого листа від 12.10.2017 року (а.с. 242 т. 1), Велика Палата Європейського суду з прав людини повідомила позивача, що 26.06.2017 року нею прийнято рішення, в якому встановлено, що заява позивача, як і інші заяви, є частиною процедури виконання пілотного рішення по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (№ 40450, 15.10.2009 року). Зокрема, Суд вирішив, що за системну проблему, встановлену в рішенні по справі Іванов, відшкодування має бути надано позивачу в рамках процедури виконання під наглядом Комітету Міністрів.

Суд вирішив приєднати заяву до справи «Бурмич та інші проти України» (№» 46852/13 та ін.), відповідно до правила 42 § 1 Регламенту Суду в поєднанні з правилом 71 § 1 та вилучити усі об`єднані заяви з реєстру справ згідно зі статтею 37 § 1 (с) Конвенції та передати їх до комітету Міністрів Ради Європи з метою їх подальшого опрацювання в межах заходів загального характеру щодо виконання пілотного рішення по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України».

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що процес виконання судового рішення завершився без його фактичного виконання у зв`язку з скеруванням подання про відкриття кримінального провадження, досудове розслідування по якому на даний час не завершене, тоді як судове рішення залишається не виконаним. Внаслідок протиправної бездіяльності органів державної влади, які виконують функції з призначення (перерахунку) пенсії, перерахунок пенсії позивача з врахуванням надбавки у розмірі 10 % від посадового окладу за роботу з таємними документами за січень-серпень, жовтень-листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року не проведений. Зокрема, такий перерахунок не проведений Управлінням МВС України у Львівській області, який був першим боржником у виконавчому провадженні, хоча йому встановлювався строк для добровільного виконання. Після зміни боржника у виконавчому провадженні, ГУ МВС України у Львівській області також не провело відповідного перерахунку, хоча йому також встановлювався строк для добровільного виконання. В кінцевому, ГУ ПФ України у Львівській області взагалі відмовилось від проведення перерахунку стверджуючи про те, що для такого перерахунку відсутні правові підстави, чим по суті, порушило принцип юридичної визначеності, за яким судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим до виконання, хоча як за участі першого боржника, так і за участі другого та третього боржників у встановленому законом порядку виконавчий документ не визнавався таким, що не підлягає виконанню.

Внаслідок вчинення відповідачем протиправних дій по невиконанню рішення суду про перерахунок пенсії, позивач був змушений захищати свої права в суді, витрачати свій час на участь у судових засіданнях і виконавчих процедурах. Внаслідок таких дій, майнові права позивача, в тому числі, і право на мирне володіння майном, передбачене статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до цього часу в повному обсязі не відновлені, тому що позивачу не здійснено перерахунку пенсії починаючи з 26.12.2005 року з врахуванням невиплаченої йому надбавки у розмірі 10 % посадового окладу за роботу з таємними документами за січень - серпень, жовтень - листопад 1998 року, серпень-грудень 2001 року.

Суд першої інстанції вірно погодився з доводами ОСОБА_1 про те, що внаслідок вчинення відповідачем протиправних дій позивач тривалий час перебуває в стані розпачу та відчуває моральні страждання, чим йому заподіяно моральну шкоду.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презумується.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що неможливість для позивача протягом тривалого строку отримати виконання рішення, винесеного на його користь, завдає останньому душевні страждання, і у зв`язку з цим відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. ст. 23, 1167, 1173 ЦК України він має право на відшкодування йому за рахунок держави моральної шкоди, яка за даних обставин буде ефективним засобом захисту та справедливою компенсацією затраченого позивачем часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Згідно із частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та його вини в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вирішуючи про розмір морального відшкодування, суд виходив з того, що обрахований позивачем розмір моральної шкоди є завищеним та таким, що не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості, оскільки, незважаючи на тривалий характер невиконання судового рішення, пенсія позивачу все ж таки виплачується, в тому числі, хоч і не в повному розмірі, однак і з частковим врахуванням надбавки за таємність.

При цьому суд першої інстанції вірно врахував те, що в даному випадку мова йде про розмір надбавки, яку позивач повинен був отримати у період січень -серпень, жовтень - листопад 1998 року, серпень - грудень 2001 року і яка за змістом судового рішення від 26.12.2006 року повинна була б вплинули на кінцевий розмір його заробітної плати, з якої в подальшому обчислювалась пенсія.

Загалом же, згідно листа ГУ ПФ України у Львівській області від 11.12.2012 року (а.с. 91 т. 1), окрім надбавки за таємність, розрахунок пенсії проводився з врахуванням ще семи складових заробітної плати позивача.

Тобто, надбавка за таємність, яку слід було врахувати лише за період січень -серпень, жовтень - листопад 1998 року, серпень - грудень 2001 року і яка не була врахована, не могла впливати на суттєве збільшення розміру заробітної плати, з якої в подальшому обчислювалась пенсія.

З огляду на зазначене, враховуючи ступінь порушення, час та зусилля, затрачені позивачем для відновлення порушеного права, а також тривалість невиконання судового рішення, суд першої інстанції вважав, що розмір моральної шкоди в сумі 20 000 грн. 00 коп. відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості і тому, саме таку суму належить стягнути на користь позивача шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України грошових коштів державного бюджету з відповідного відкритого для цього рахунку Державної казначейської служби України.

З правильністю та обґрунтованістю висновків суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вирішуючи питання грошового відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер правопорушення, глибину і тривалість завданих душевних страждань, виходячи при цьому з принципу розумності та виваженості, і за даних обставин вважав достатньою сатисфакцією стягнення на користь позивача 20 000 грн. Вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються із приписами статті 23 ЦК України та статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до приписів частин 1 та 3 статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно частин 1 та 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення статті 89 ЦПК України визначають, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи із приписів статті 129 Конституції України, однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом першої інстанції встановлено, що протягом тривалого часу позивач перебував у стані невизначеності, що негативно впливало на його моральний стан і завдавало моральних страждань і за даних обставин прийшов до висновку, що тривалим невиконанням відповідачем постанови Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2006р позивачу завдано моральну шкоду, яку оцінив в 20 000 грн. 00 коп.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність збільшення розміру моральної шкоди до 250 000 грн. 00 коп. з одночасним посиланням на розмір сатисфакції, яка визначається у таких випадках Європейським судом з прав людини, на думку колегії суддів, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки належні та допустимі докази на підтвердження такого в матеріалах справи відсутні, а відтак, не можуть бути підставою для зміни чи скасування судового рішення з огляду на наступні обставини.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що враховуючи описані вище характер і спосіб завдання моральної шкоди позивачу, а також приймаючи до уваги фактичні обставини справи, в тому числі і ті, на які посилається ОСОБА_1 в доводах апеляційної скарги, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим. Висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди узгоджуються із приписами статті 23 ЦК України, яка регламентує відшкодування моральної шкоди, а також із роз`ясненнями п. 3, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із наступними змінами). При визначенні розміру відшкодування судом враховано вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Доводи апеляційної скарги представника заступника Міністра юстиції України - Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини - ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про те, що висновок суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи, а відтак не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині.

Таким чином, оскільки доводи апеляційних скарг фактично зведені до посилання на ті обставини, які були предметом розгляду в суді першої інстанції і яким суд надав відповідну правову оцінку, такі не спростовують висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно встановив обставини справи, повно, об`єктивно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Зважаючи на обставини цієї справи, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції рішення ухвалено на засадах верховенства права, і таке є законним, обґрунтованим і справедливим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А відтак, апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника заступника Міністра юстиції - Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року - без змін.

Оскільки в цьому випадку колегія суддів прийшла до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника заступника Міністра юстиції - Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді Бойко С.М.

Ніткевич А.В.