Справа № 2-2658/10 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/811/107/19 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретар - Юзефович Ю.І., ,

з участю - представника апелянта ОСОБА_4.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника боржника ОСОБА_2 - адвоката Курилець Христини Зіновіївни на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2018 року, постановлену в складі головуючого - судді Городецької Л.М., у справі за заявою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про заміну сторони виконавчого провадження, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2018 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Шелінська Ю.А. звернулась до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з примусового виконання виконавчих листів № 2-2658/10, виданих 17.02.2011 року Галицьким районним судом м. Львова. Зазначала, що згідно даних виконавчих листів стягувачем зазначено ПАТ «Фольксбанк», , проте згідно Статуту ПАТ «ВіЕсБанк» від 11.10.2013 року ПАТ «Фольксбанк» переіменовано (без зміни коду ЄДРПОУ) в ПАТ «ВіЕсБанк», що є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «Фольксбанк», а тому у виконавчих провадженнях стягувачем зазначено вже ПАТ «ВіЕсБанк». Загальними зборами акціонерів ПАТ «ВіЕсБанк» та АТ «Таскомбанк» 22.05.2018 року прийнято рішення про приєднання ПАТ «ВіЕсБанк» до АТ «Таскомбанк». 11.07.2018 року ПАТ «ВіЕсБанк» отримано дозвіл НБУ від 10.07.2018 року на реорганізацію шляхом приєднання ПАТ «ВіЕсБанк» до АТ «Таскомбанк». Таким чином, АТ «Таскомбанк» є правонаступником всього майна, всіх прав та обов`язків ПАТ «ВіЕсБанк», що є підставою для заміни сторони у виконавчому провадженні.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2018 року заяву приватного виконавця Округу Львівської області Шелінської Юлії Андріївни про заміну сторони виконавчого провадження, задоволено.

Замінено стягувача ПАТ «ВіЕс Банк» () на його правонаступника АТ «Таскомбанк» (, 01032, м.Київ, вул.С.Петлюри, 30) у виконавчих провадженнях з виконання виконавчого листа № 2-2658/10, виданого Галицьким районним судом м. Львова про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фольксбанк» 45 845, 52 доларів США заборгованості по кредитному договору, що по курсу НБ України станом на день винесення рішення становить 363 907 грн. 98 коп., 1 700 грн. судового збору та 120 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Не погоджуючись з даною ухвалою представник ОСОБА_2 - адвокат Курилець Х.З. оскаржила таку в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що ухвала є незаконною та такою, що порушує правовий порядок встановлений законодавством України. В обґрунтування вимог покликається на те, що станом на сьогоднішній день минув строк для виконання рішення Галицького районного суду м. Львова № 2-2658/10 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фольксбанк» 45 845,52 дол. США заборгованості по кредитному договору з узгодженням правової позиції, викладеної у правовому висновку ВСУ в постанові від 20 січня 2016 р. № 6-711цс15. Відтак, заміна сторони у виконавчому провадженні, строк для виконання якого минув, є неможливою.

Окрім того, заявник не пред`явив суду належні та допустимі докази щодо набуття права бути стягувачем у цивільній справі № 2-2658/10, а надав лише рішення про приєднання ПАТ «ВіЕсБанк» до АТ «Таскомбанк». Тому суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду обставинам справи та порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 10.12.2018 року скасувати, зупинити провадження у справі №2-2658/10 до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі №461/3429/18 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ВіЕсБанк» про визнання договору поруки недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» створено Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пунктом 9 частини 2 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частиною першою статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Процесуальні питання, які вирішуються судом у зв`язку з виконанням судових рішень у цивільних справах врегульовані у Розділі VI ЦПК України.

Судом встановлено, що рішенням Галицького районного суду від 23 листопада 2010 року у справі № 2-2658/2010 задоволено позов ПАТ «Фольксбанк». Вирішено стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 солідарно в користь ПАТ «Фольксбанк» 45 845, 52 долари США заборгованості по кредитному договору, що по курсу НБ України станом на день винесення рішення становить 363 907 грн. 98 коп., 1 700 грн. 00 коп. судового збору та 120 грн. 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

На виконання вказаного вище рішення, Галицьким районним судом м. Львова 17 лютого 2011 року видано виконавчі листи, які перебувають на виконанні в приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Шелінської Ю.А.

Встановлено і сторонами не оспорюється, що у 2013 році стягувача ПАТ «Фольксбанк» перейменовано в ПАТ «ВіЕс Банк». Загальними зборами ПАТ «ВіЕс Банк» та АТ «Таскомбанк» від 22.05.2018 року прийнято рішення про приєднання ПАТ «ВіЕс Банк» до АТ «Таскомбанк».

12 жовтня 2018 року комісією з реорганізації (комісія з припинення) ПАТ «ВіЕс Банк» було складено передавальний акт.

Загальними зборами акціонерів АТ «Таскомбанк» від 16 жовтня 2018 року затверджено передавальний акт, складений комісією з реорганізації (комісія з припинення) ПАТ «ВіЕс Банк». Згідно п. 2 рішення загальних зборів правонаступництво щодо всього майна, всіх прав та обов`язків ПАТ «ВіЕс Банк» виникає в АТ «Таскосмбанк» з моменту, визначеного передавальним актом, затвердженим загальними зборами акціонерів ПАТ «ВіЕс Банк» та АТ «Таскосмбанк».

Пунктом 3 Передавального акту правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків Банку, що приєднується, виникає в Банку правонаступника з дати затвердження загальними зборами Банку, що приєднується та Банку правонаступника передавального акту, тобто з 16 жовтня 2018 року.

Приймаючи рішення про заміну сторони виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив з підставності поданої приватним виконавцем Шелінською Ю.А. заяви та вважав за необхідне замінити стягувача у виконавчих провадженнях ВП №55951405, ВП №56886462 з примусового виконання виконавчих листів № 2-2658/10, оскільки АТ «Таскомбанк» є правонаступником всього майна, усіх прав та обов`язків ПАТ «ВіЕс Банк».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Статтею 442 ЦПК України встановлено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Стаття 15 Закону України «Про виконавче провадження» пов`язує можливість заміни сторони виконавчого провадження правонаступником з ініціативи державного виконавця, або заінтересованої сторони у разі вибуття такої сторони.

Відповідно до частини п`ятої статті 15 «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії виконавчого провадження стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з вибуттям правопопередника після постановлення щодо нього судового рішення i заміни його правонаступником, тобто підставою заміни кредитора внаслідок правонаступництва, в тому числі, й у виконавчому провадженні, є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами. Отже, підставою правонаступництва є смерть громадянина, що був стороною виконавчого провадження, оголошення його померлим, реорганізація юридичної особи, відступлення права вимоги, переведення боргу (глава 47 ЦК).

Виходячи із цих норм, і зокрема, пунктів 1, 2 частини першої статті 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, з чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», статті 442 ЦПК України за заявою державного виконавця, або заінтересованої сторони у разі вибуття такої сторони.

З огляду на вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2018 року є законною, прийнятою за умов правильного застосування норм матеріального права, повного встановлення обставин, що мають значення для справи.

Посилання апелянта на закінчення термін пред`явлення виконавчих листів до виконання, а відтак і на те, що у зв`язку з цим не може відбутись заміна сторони у виконавчому провадженні, є безпідставним, оскільки питання строку пред`явлення виконавчого документу до виконання може бути вирішено самостійно і не було предметом розгляду у даній справі.

Безпідставним є і посилання апелянта на те, що суду не пред`явлено документи, які посвідчують право нового кредитора бути стягувачем за даними виконавчими документами, зокрема такі, які посвідчують його право на надання банківських послуг, оскільки така інформація є у вільному доступі і загальнодоступна, а відсутність у кредитора таких повноважень апелянтом не спростована.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про підставність заяви про зміну сторони у виконавчому провадженні.

Таким чином, оскаржуване судове рішення постановлено з додержання норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги фактично зводяться лише до переоцінки доказів у справі та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, а доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, таке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника боржника ОСОБА_2 - адвоката Курилець Христини Зіновіївни - залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.