Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 521/10891/15-ц

провадження № 61-26689св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 серпня 2017 рокуу складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сегеди С. М., Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

У липні 2015 року Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» (далі - ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів у порядку регресу, посилаючись на те, що 17 грудня 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір № 06/03-01-000322 добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО), водія та пасажирів від нещасних випадків, за яким був застрахований автомобіль «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 . 26 грудня 2014 року в місті Одесі на вулиці Середньофонтанській з вини водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем «ГАЗ 322132», реєстраційний номер НОМЕР_2 , сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), внаслідок якої автомобіль «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зазнав механічних пошкоджень. Вартість відновлювального ремонту автомобіля склала 130 722,77 грн, які було сплачено страхувальникузгідно з договором добровільного страхування. 05 травня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Скайд» (далі - ПАТ «СК «Скайд»), в якому було застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_1 , виплатило позивачу 50 000 грн згідно з лімітом відповідальності за договором страхування. Враховуючи викладене, ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» просило стягнути з відповідача на свою користь різницю між відшкодованою сумою та фактичним розміром понесених витрат в сумі 80 722,77 грн.

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 23 вересня 2015 року у складі судді Леонова О. С., з урахуванням ухвали цього суду від 27 жовтня 2016 року про виправлення описки, позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» суму завданої матеріальної шкоди у порядку регресу в розмірі 80 722,77 грн та судові витрати - 807,22 грн.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, щоу зв`язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до відповідача, з вини якого сталася ДТП.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 27 жовтня 2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 23 вересня 2015 року відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 23 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. В задоволенні позовних вимог ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» до ОСОБА_1 про стягнення коштів у порядку регресу відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що під час ДТП 26 грудня 2014 року відповідач не знаходився у нетверезому чи іншому стані, в якому б не надав оцінку оточуючій дійсності, його транспортний засіб було застраховано, місце ДТП він самовільно не залишав, використовував справний автомобіль і тим паче не вчинив ДТП навмисно, тому страховик не набув права на регресний позов, оскільки передбачених підпунктом 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстав не встановлено і ПАТ «СК «Скайд» вже виплатило ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» компенсацію в розмірі 50 000 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.

У вересні 2017 року ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 серпня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким залишити без змін рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 23 вересня 2015 року.

Касаційна скарга ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» мотивована тим, що спірні правовідносини виникли на підставі договору добровільного страхування, тому апеляційним судом безпідставно застосовано норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Оскільки ПАТ «СК «Скайд», з яким ОСОБА_1 уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів,сплатило ліміт відшкодування, то різниця між фактичними витратами та сплаченими коштами підлягає стягненню з відповідача на підставі статті 27 Закону України «Про страхування», статей 993, 1187, 1194 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У січні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чіканчі О. І. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги. Цивільно правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована на підставі полісу обов`язкового страхування, тому апеляційним судом правильно встановлено обставини справи і застосовано положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Доводи касаційної скарги ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про те, що спір виник на підставі договору добровільного страхування, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 не був його стороною і не може нести відповідальність за ним.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Малиновського районного суду міста Одеси.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 травня 2018 року справу № 521/10891/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій в повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 17 грудня 2014 року між ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» та ОСОБА_2 було укладено договір № 06/03-01-000322 добровільного страхування наземного транспорту (КАСКО), водія та пасажирів від нещасних випадків, за яким був застрахований автомобіль «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , загальна страхова сума - 283 930,20 гривень..

26 грудня 2014 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «ГАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на вулиці Середньофонтанській в місті Одесі, виїжджаючи з острівця безпеки та виконуючи лівий поворот, порушивши пункт 10.1 Правил дорожнього руху України, не дав дорогу автомобілю «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок чого допустив зіткнення з ним.

Внаслідок ДТП застрахований автомобіль «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зазнав механічних пошкоджень, що підтверджується довідкою Відділу Державтоінспекції міста Одеси.

Постановою Малиновського районного суду міста Одеси від 26 січня 2015 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень.

У зв`язку з настанням страхового випадку страхувальник автомобіля «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 26 грудня 2014 року звернулася до ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із заявою про ДТП, а 13 лютого 2015 року - із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій погодилася з вартістю відновлювального ремонту автомобіля в сумі 130 322,77 гривень.

Згідно із складеним суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 звітом від 20 січня 2015 року № 551/1-15 з оцінки вартості матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля «Volkswagen Golf», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пошкодженого в результаті ДТП, вартість відновлювального ремонту становить 130 772,77 грн., вартість матеріального збитку - 74 122,40 грн, ринкова вартість автомобіля - 212 338 грн.

На підставі страхового акта від 16 лютого 2015 року № 65 ПрАТ «УСК «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 130 722,77 гривень, що підтверджується платіжним дорученням від 18 лютого 2015 року № ЗР008398.

25 лютого 2015 року ПрАТ «УСК «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» направило ОСОБА_1 претензію про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 130 722,77 грн.

Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ «СК Скайд» згідно з полісом № АІ/4329477 (ліміт відповідальності - 50 000 грн), то 05 травня 2015 року ПАТ «СК Скайд» здійснило виплату на користь ПрАТ «УСК «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» вказаної суми грошових коштів.

Відповідно до частин шістнадцятої, сімнадцятої статті 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування.

Здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком (частина перша статті 25 Закону України «Про страхування»).

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою.

У цій справі позивач на підставі договору добровільного страхування, укладеного між ним та потерпілою в ДТП особою, здійснив виплату страхового відшкодування та тим самим відшкодував завдану потерпілому в ДТП майнову шкоду.

З урахуванням наведеного в цій справі виникло два види зобов`язань:

- деліктне зобов`язання, що виникло внаслідок ДТП, сторонами якого є потерпіла особа (кредитор) та особа, відповідальна за завдані збитки (винна особа, боржник);

- договірне зобов`язання, що виникло з договору добровільного майнового страхування, сторонами якого є страховик (страхова компанія) та страхувальник (потерпілий у ДТП).

При цьому слід відрізняти поняття зобов`язання як правовідношення (договірне або позадоговірне) від обов`язків, які мають сторони такого зобов`язання.

Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Виходячи з наведеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик.

На підтвердження наведеної правової позиції свідчить те, що стаття 27 Закону України «Про страхування» та стаття 993 ЦК України передбачає перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.

Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією.

При цьому помилковим є ототожнення права вимоги, визначеного статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини - суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це випливає із змісту статей 559 та 1191 ЦК України, згідно з якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм ЦК України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 ЦК України так і за змістом статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування», йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим - третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

Так, суброгація регулюється статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, а регрес - статтею 1191 ЦК України.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 910/2603/17 (провадження № 12-134гс18).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на свою користь різниці між відшкодованою сумою та фактичним розміром понесених витрат в сумі 80 722,77 грн, ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» посилалося на положення статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України. При цьому в позовній заяві товариство зазначало про те, що ПАТ «СК «Скайд», з яким ОСОБА_1 уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виплатило ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» грошові кошти в межах ліміту відповідальності за полісом обов`язкового страхування в сумі 50 000 грн, що у повному обсязі не відшкодовує фактично понесених позивачем витрат на виплату суми страхового відшкодування за договором № 06/03-01-000322 добровільного страхування наземного транспорту.

Враховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» здійснило відшкодування шкоди за відповідача, з вини якого сталася ДТП, тому позивач набув права зворотної вимоги до ОСОБА_1 в порядку регресу на підставі статті 1191 ЦК України та статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не встановив обставин, що мають значення для справи, та зробив помилковий висновок про відмову в задоволенні позову, зазначивши лише про відсутність обставин,передбачених підпунктом 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за яких страховик має право подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, що спричинив ДТП.

Однак судами попередніх інстанцій неправильно визначено правові підстави заявленого позову і не розмежовано поняття «регрес» та «суброгація».

Застосувавши до спірних правовідносин норми права, які регулюють відшкодування шкоди в порядку регресу, суди наведеного вище не врахували та не звернули уваги на те, що позивач обґрунтовував позов, посилаючись, зокрема на положення статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України.

Таким чином, судові рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Крім того, при вирішенні справи судами порушено норми процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України 2004 року ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Згідно з частиною п`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

За змістом абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою його проживання (перебування), вважалося, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

У позовній заяві ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» зазначило адресу місця проживання відповідача: АДРЕСА_1 , однак відповідач викликалася до суду першої інстанції через оголошення у пресі. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що поштові конверти, адресовані місцевим судом ОСОБА_1 , дійсно направлялися, однак не були вручені і повернуті до суду.

Частиною дев`ятою статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі.

Системний аналіз вказаних норми процесуального права свідчить про те, що оголошення у пресі не є належним способом виклику особи в судове засідання в разі злісного ухилення від явки чи умисного неотримання судової повістки або коли вона, зокрема деякий час дійсно була відсутня за місцем проживання (чи роботи) за будь-яких причин (відрядження, хвороба, знаходження на заробітках тощо), а такий виклик здійснюється лише у випадку, коли фактичне місце проживання або місцезнаходження особи невідоме.

Отже, суд першої інстанції розглянув справу, не повідомивши ОСОБА_1 належним чином про час та місце судового засідання.

Суд апеляційної інстанції у цій справі безпідставно не взяв до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що він був неналежно повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як у заяві про перегляд заочного рішення, так і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на неправильне визначення розміру матеріального збитку, завданого в результаті вчиненої ним ДТП, у зв`язку з чим заявив в апеляційному суді клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи.

Однак, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд всупереч вимогам статей 212-214, 304, 316 ЦПК України 2004 року не перевірив викладених в позовній заяві доводів та не спростував їх належним чином, не визначився з правовими підставами заявленого позову, не встановив вищевказаних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи та дійшов помилкового висновку про безпідставність та необґрунтованість клопотання відповідача про призначення у справі автотоварознавчої експертизи.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пункту першого частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи, що порушення норм матеріального і процесуального права при розгляді справи допущені судами обох попередніх інстанцій, які не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення у цій справі не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази з наведенням відповідних обґрунтувань, встановити дійсний розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс Груп» задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 23 вересня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 серпня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов