ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року

м. Харків

справа № 646/2814/18

провадження № 22-ц/818/248/19

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 2018 року (в складі судді Сороки О.П.),

встановив:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивований тим, що 03.02.2018 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 10000 доларів США, які зобов`язувався повернути 05.02.2018 року, що підтверджується його власноручною розпискою. В той же час відповідач свої зобов`язання не виконав.

В зв`язку з цим просивстягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики у розмірі 10000 доларів США в гривневому еквіваленті 262300, 47 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно 261328,75 грн.

В іншій частині позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2612,51 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 жодних викликів чи повідомлень від суду не отримував ні особисто, ні через інших осіб, ні будь-якими засобами зв`язку, в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація щодо повідомлення його про розгляд справи в порядку, передбаченому ЦПК України.

Апелянт вказує, що ніякого договору позики з позивачем він ніколи не укладав, дана розписка була надана про те, що відповідач отримує в борг грошові кошти за надані позивачем йому правові послуги позивачем, як адвокатом (свідоцтво від 19.12.2007 року № 1510) про що з ним було укладено договір про надання правової допомоги.

04 жовтня 2018 року до Харківського апеляційного суду на вищевказану апеляційну скаргу надійшов відзив представника ОСОБА_1 0 ОСОБА_4 , в якому вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, тому він просить в задоволенні клопотання про призначення судової експертизи відмовити, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, повістки на адресу відповідача та представника відповідача направлялись не одноразово, повертались із зазначенням «за закінченням терміну зберігання».

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа «Скопелліті проти Італії» від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа «Папахелас проти Греції» від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселігіс Проти Греції» від 05 лютого 2004 року та інші).

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . при розгляді вказаної справи в суді апеляційної інстанції, неодноразово звертався до суду з заявами про відкладення судового засідання з підстав хвороби, з підстав зайнятості в іншому судовому засіданні та з підстав неналежного повідомлення щодо розгляду справи. В судове засідання сторони не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи, проте, зворотні повідомлення повернулись не врученими. Позивачем до суду апеляційної інстанції було подано клопотання, в якому зазначив, що розгляд апеляційної скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 2018 рокутриває вже понад 10 місяців, та вважає, що однією із причин тривалого розгляду даної справи є штучне затягування судового процесу. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що поведінка апелянта свідчить про зловживання процесуальними правами, що є неприпустимим відповідно до ст. 44 ЦПК України та суперечить основним засадам цивільного судочинства та практиці Європейського суду з прав людини, в тому числі щодо розгляду справи у розумні строки, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Отже, з урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутності сторін.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення у справі за вищевказаним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Стаття 274 ЦПК України містить перелік справ, що розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

При цьому з матеріали справи вбачається, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є стягнення боргу за договором позики у розмірі 10000 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 262300, 47 грн., а отже підлягає розгляду в порядку загального позовного провадження, оскільки ціна позову перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно частин 1-3 ст. 277 ЦПК України питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 07 травня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Зазначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.

Проте, ухвалюючи у справі заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлені ухвалою про відкриття провадження строки відзив на позов не надав, у зв`язку з цим та відповідно до ст. 280 ЦПК України прийшов до висновку про заочний розгляд справи.

Згідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасно існування таких умов відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Частиною першою ст. 288 ЦПК України передбачено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Однак, доказів отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження у справі та доказів отримання копії позовної заяви - матеріали справи не містять.

Отже, з аналізу зазначеної вище норми закону вбачається, що для ухвалення заочного рішення необхідна одночасна наявність 4-х наведених умов, які під час ухвалення заочного рішення не були додержані судом першої інстанції, таким чином, суд першої інстанції не мав передбачених законом підстав для ухвалення заочного рішення та були підстави для перегляду цього рішення.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, обов`язковою підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: порушення норм процесуального права, тому наявні підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 10000 доларів США в борг, які зобов`язався повернути до 05.02.2018 року. В зазначений строк відповідач кошти не повернув.

Згідно з статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статтей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено обов`язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно вимог статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Зматеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження позовних вимог надано оригінал розписки, з якої вбачається, що 03.02.2019 року ОСОБА_2 отримав у борг 10000 доларів США, які зобов`язався повернути 05.02.2019 року.

Також позивачем до суду апеляційної інстанції надано копію розписки від 27.04.2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 було повернуто ОСОБА_1 1000 доларів США. (а.с. 160) та копію розписки від 21.06.2019 року, з якої також вбачається, що ОСОБА_2 було повернуто ОСОБА_1 3900 доларів США. (а.с. 182).

З наданих розписок можна зробити висновок, що відповідач не заперечує факт отримання гровових коштів у розмірі 10 000 доларів США.

Доводи апелянта про те, що відповідач ніякого договору позики з позивачем не укладав, та дана розписка була надана про те, що відповідач отримує в борг грошові кошти за надані позивачем правові послуги як адвоката колегією суддів не приймається та спростовуються матеріалами справи.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що оскільки згідно договору позики від 03.02.2018 року відповідачем у борг було отримано 10000 доларів, та відповідно до копій розписок від 27.04.2019 року та 21.06.2019 року, відповідачем було повернуто частину боргу у розмірі 4900 доларів США., то стягненню з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 підлягає сума боргу у розмірі 5100 доларів США.

Оскільки позивачем в заявленому позові зазначено гривневий еквівалент та згідно з офіційним курсом Національного банку України курс долару на день ухвалення рішення суду становить 2522,1856 грн. (на 100 одиниць), враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 128 631, 46 грн., що еквівалентно 5100 доларів США.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме на 51% (з 10 000 доларів США до 5100 доларів США, а в гривневому еквіваленті з 252218,56 грн. на 128631,46 грн.). При подачі позовної заяви позивачем сплачено 2623 грн. судового збору. З урахуванням частково задоволення позовних вимог зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1337,73 грн. (51% від 2623 грн.).

При цьому апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково, а саме на 49%. За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 3919 грн.50 коп.. Тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1920,55 грн. (49% від 3919.50 грн.).

Згідно п.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 582,82 грн. (1920,55 грн. 1337,73 грн.).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 червня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове, яким позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 128 631 (сто двадцять вісім тисяч шістсот тридцять одна) грн. 46 коп., що еквівалентно 5100 доларів США.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 582,82 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 вересня 2019 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко