П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/9066/18

Номер провадження 22-ц/804/2072/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Кочегарової Л.М., Баркова В.М., Пономарьової О.М.,

секретар судового засідання Герасимова Г.Є.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»

розглянув у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 травня 2019 року, у складі судді Кияна Д.В.,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (правонаступником якого є акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» - далі АТ «ПУМБ») про визнання недійсними окремих положень кредитного договору та його розірвання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 листопада 2013 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №25624512 щодо надання позивачу кредиту в розмірі 26000 грн. З серпня 2014 року, у зв`язку з початком проведення АТО, він вимушений був покинути територію України, а у квітні 2017 року самостійно звернувся до відповідача та дізнався про наявну заборгованість за вказаним договором кредиту, яка не відповідає умовам договору. Просив визнати недійсними з моменту укладення п.п.1.2, 1.4, 3.2, 3.2.1, 3.1.4, 5.4 кредитного договору №25624512 від 29 листопада 2013 року, визнати недійсними з моменту укладення умови вказаного договору в частині сплати комісії з надання пакету послуг по видачі кредиту, розірвати вказаний кредитний договір, визнати суму основної заборгованості в розмірі 16131,95 грн. та суму заборгованості за відсотками у розмірі 7259,36 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 травня 2019 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, що йому при укладенні договору не було надано додатку № 2 до договору, який є невід`ємною частиною договору відповідно до п.1.6 Договору про вартість всіх сукупних послуг, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту; позивач не отримав повного пакету документів від відповідача та був позбавлений можливості ознайомлення з повною сукупною вартістю кредиту відповідно до правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування

та сукупну вартість кредиту; судом не визначено, які саме послуги мав сплачувати позивач відповідно до договору та не з`ясовано розрахунок та стан заборгованості позивача.

Відзив на апеляційну скаргу, в порядку визначеному ст.360 ЦПК України, не подано. Позивач просив вирішити спір у його відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «ПУМБ» Курилову О.А., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач не вказав суду жодної обставини та не надав належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що відповідач допустив такі порушення кредитного договору, які б могли завдати шкоди позивачу, а передбачені цивільним кодексом підстави для визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, підстави розірвання кредитного договору та зменшення розміру кредиту та процентів позивачем не наведені.

З висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Судом встановлено, що 29 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір №25624512, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 26000 грн. Боржник зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом, комісію за надання банком пакету послуг по видачі кредиту та повернути кредит в порядку та строки, обумовлені договором.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що кредит надається позичальнику на наступні цілі: частина кредиту в розмірі, зазначеному в Додатку № 2 до цього договору («Інформація про умови та сукупну вартість кредиту»), надається позичальнику на споживчі потреби на розсуд позичальника; частина кредиту в розмірі, зазначеному в Додатку № 2 до цього договору («Інформація про умови та сукупну вартість кредиту»), надається позичальникові для сплати суми страхового платежу згідно договору страхування життя № С25624512, укладеного 29 листопада 2013 року з ЧАО «УАСК» АСКА-Жизнь» ідентифікаційний код: 24309647.

Згідно п.1.5 договору кредит надається строком на 36 місяців - до 28 листопада 2016 року.

Згідно п.1.3 вказаного кредитного договору процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та становить 12% річних. Крім того п. 3.1.4 договору передбачено, що у разі порушення зобов`язань з повернення кредиту, нарахування процентів на заборгованість за основною сумою кредиту, яку не було своєчасно повернуто відповідно до графіку повернення кредиту, сплата процентів за користування кредитом та комісія за надання банком пакету послуг по видачі кредиту, здійснюється щоденно на суму такої простроченої заборгованості за ставкою 59% річних, виходячи з 360 днів у році.

Згідно п.1.4 комісія за надання банком пакету послуг по видачі кредиту сплачується в сумі, вказаній в додатку №2 до вказаного кредитного договору («Інформація про умови та сукупну вартість кредиту») і розраховується в порядку, передбаченому п.3.2.1 згідно якого комісія за надання банком пакету послуг по видачі кредиту розраховується та сплачується наступним чином:1,59% від суми кредиту, помножується на кількість календарних місяців кредитування, відповідно до строку надання кредиту.

За умовами п.п.6.16, 6.16.1, 6.16.2 договору, додатками до цього договору, що складають його невід`ємну частину, є Додаток № 1 - «Графік повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісії за надання пакету послуг по видачі кредиту» та Додаток № 2 - «Інформація про умови та сукупну вартість кредиту».

Щодо оспорювання кредитного договору з підстав відсутності у ньому детального розпису сукупної вартості кредиту та ненадання інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст.1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Частинами першою-третьою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги про визнання окремих положень кредитного договору недійсними на підставі ст.230 ЦК України - вчинення правочину під впливом обману, позивач посилався на те, що в момент підписання кредитного договору між сторонами, він був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, сукупної вартості кредиту та відсоткової ставки.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману передбачені статтею 230 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За вимогами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з вимогами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий;д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний;є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Аналогічні вимоги були викладені у пункті 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (набрали чинності 06 червня 2007 року та діяли до 10 червня 2017 року).

Встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту (пункти 1.1., 1.2.), розміру процентної ставки (пункт 1.3), порядку її нарахування (пункт 2.3), періоду внесення платежів, відповідальності за порушення умов договору.

Як вбачається з відзиву АТ «ПУМБ» на позовну заяву ОСОБА_1 , долученого до справи, відповідач вказував, що у зверненні позивача до суду не зазначено, в чому саме полягає обман банку, а тому, відсутні підстави для визнання договору або окремих його складових недійсними; при укладенні договору позивачу була надана вся інформація щодо умов та сукупної вартості кредиту про що свідчить власний підпис боржника на Додатку № 1 та Додатку № 2 до договору, які є його невід`ємною частиною.

Зокрема Додаток № 2 було долучено до матеріалів справи і з його змісту вбачається, що Додаток про умови та сукупну вартість кредиту підписаний позичальником.

Отже, кредитор, як сторона двостороннього договору, категорично заперечував проти умислу на обман з його боку при укладенні кредитного договору з ОСОБА_1 і оскільки позивач не представив ні суду першої інстанції, на апеляційному суду достатніх та допустимих доказів для підтвердження своїх вимог в цій частині, висновок суду про відмову у позові про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору на підставі ст.230 ЦК України є законним та обґрунтованим.

Стаття 89 ЦПК України визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тому, колегія суддів, з урахуванням вимог процесуального закону, не вбачає підстав для скасування рішення, задоволення скарги ОСОБА_1 в частині визнання недійсним п.п.1.2, 3.2.1 кредитного договору з підстав ненадання боржнику інформації про сукупну вартість кредиту на підставі ст.230 ЦК України та ст.11 Закону України «Про захист споживачів».

Щодо підстав для розірвання кредитного договору.

Ухвалюючи рішення про відмову ОСОБА_1 у позові про розірвання кредитного договору та визначення заборгованості за кредитним договором і процентами, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору та за наявності яких договір від 29 листопада 2013 року підлягав розірванню.

Ці висновки є правильними.

Згідно ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За положеннями ст.652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Наведені позивачем обґрунтування для розірвання кредитного договору в судовому порядку не є істотними в розумінні вимог ст.651 ЦК України, оскільки за результатами укладеного договору, який виконувався позивачем до звернення до суду з позовом, ОСОБА_1 отримав очікуване - грошові кошти, був ознайомлений в повному обсязі з умовами договору, в тому числі сукупною вартістю кредиту, та не надав доказів того, що внаслідок завданої договором шкоди він значною мірою позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору.

Зважаючи на те, що наведені ОСОБА_1 підстави для розірвання кредитного договору судом першої інстанції визнані безпідставними, колегія суддів погоджується з відмовою у позові про розірвання кредитного договору, оскільки рішення в цій частині відповідає положенням ст.651 ЦК України та є вмотивованим, виходячи з вимог ст.263 ЦПК України.

Вимоги позивача про визначення судом розміру заборгованості за кредитом та процентами не ґрунтуються на законі і за відсутності вимог банку про стягнення заборгованості та доказів позивача з цього приводу, задоволенню не підлягають.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не є підставою для скасування рішення в цій частині та зводяться до переоцінки фактів та обставин встановлених судом першої інстанції.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Щодо умов договору про нарахування плати за обслуговування банком кредиту.

Так, не погоджуючись з рішенням суду про відмову у позові про визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними, ОСОБА_1 також вказував в апеляційній скарзі, що висновки суду не відповідають положенням ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору, зокрема про обов`язок позивача оплачувати банку комісію та проценти за користування кредитом за ставкою 59,00% річних, виходячи з 360 днів у році.

Колегія суддів вважає, що рішення суду про відмову у позові з цих підстав не може залишатися без змін, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Так, згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Зазначене також узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.

Також Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно п.1.4 кредитного договору, комісія за надання банком позичальнику пакету послуг по видачі кредиту сплачується позичальником в сумі, вказаній в Додатку № 2 до цього договору («Інформація про умови та сукупну вартість кредиту») і розраховується в порядку передбаченому пунктом 3.2.1 цього договору.

Як вбачається зі змісту п.п.3.2, 3.2.1 кредитного договору від 29 листопада 2013 року комісія за надання банком послуг по видачі кредиту розраховується та сплачується позичальником на користь банку наступним чином: сума комісії в розмірі 1,59% (одна ціла п`ятдесят дев`ять сотих) процентів від суми кредиту, що надається позичальнику згідно п.1.1 цього договору помножується на кількість календарних місяців кредитування, які визначаються відповідно до строку надання кредиту, вказаного в п.1.5 цього договору, сплачується позичальником щомісячно в терміни сплати процентів за користування кредитом за відповідний розрахунковий період протягом всього строку кредиту, встановленого цим договором, відповідно до Графіка повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісії за надання пакету послуг по видачі кредиту, закріпленого в Додатку № 1 до цього договору.

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів`до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року № 6-80цс12 та від 25 вересня 2013 року № 6-80цс13.

Таким чином, плата за обслуговування кредиту банком в розмірі 1,59 % від суми кредиту щомісячно призводить до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції не надав належної правової оцінки встановленим обставинам та не застосував при вирішенні спору наведені норми матеріального права, а тому, дійшов помилкового висновку про відмову ОСОБА_1 у позові про визнання недійсними п.п.1.4, 3.2, 3.2.1 кредитного договору з підстав несправедливих умов договору.

Щодо умов договору про нарахування непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за договором.

Як вбачається зі справи, звертаючись до суду з позовом до АТ «ПУМБ» про визнання недійсним пунктів 3.1.4, 5.4 кредитного договору від 29 листопада 2013 року, ОСОБА_1 посилався на те, що встановлені умови договору про процентну ставку - 59,00% за користування кредитними коштами в разі порушення умов договору, є несправедливими, оскільки визначають платежі в розмірі понад п?ятдесят відсотків вартості продукції.

Колегія суддів вважає, що вказані умови договору дійсно несправедливі, а висновки суду про відмову у позові в цій частині є неаргументованими, враховуючи наступне.

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону). Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов?язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за договором.

За положеннями п.1.3 кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом є фіксованою і становить 12,00% (дванадцять відсотків) річних. Проценти сплачуються позичальником в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Як вбачається зі змісту кредитного договору, у випадку порушення зобов`язань з повернення кредиту, нарахування процентів на заборгованість за основною сумою кредиту, яку не було своєчасно повернуто позичальником відповідно до графіку повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісії за надання пакету послуг по видачі кредиту, закріпленим в додатку № 1 до цього договору, здійснюється щоденно на суму такої простроченої заборгованості за ставкою 59,00% (п`ятдесят дев`ять відсотків) процентів річних, виходячи з 360 (триста шістдесят) днів у році. Процентна ставка зазначена в цьому пункті застосовується також у випадках, передбачених пунктом 5.4 цього договору. Положення цього пункту договору мають поновлювальний характер і можуть застосовуватися протягом всього

строку дії цього договору. Сторони прийшли до згоди, що у випадках порушення (невиконання чи неналежного виконання) позичальником з будь-яких підстав (в т.ч. форс мажорного характеру, одного із (чи одночасно кількох) зобов`язань, передбачених пунктами 4.3.1-4.3.4 цього договору , незважаючи на положення п.3.1.1 цього договору в частині ставки, що застосовується при розрахунку процентів за користування кредитом, позичальник зобов`язаний сплачувати банку проценти за користування кредитом за ставкою 59,00% (п`ятдесят дев`ять відсотків) процентів річних, виходячи з 360 днів у році. Проценти за користування кредитом за ставкою, визначеною у цьому пункті договору, нараховуються у кожному випадку невиконання чи неналежного виконання одного із(чи одночасно декількох) зобов`язань, встановлених в п.п. 4.3.1- 4.3.4 цього договору, починаючи з першого для невиконання чи неналежного виконання зазначених зобов`язань, до тієї дати, коли зазначені порушення зобов`язання будуть виконані належним чином (п.п. 3.1.4, 5.4).

Отже, зміст наведених умов договору дає підстави стверджувати, що умови договору про встановлення розміру процентів за ставкою 59,00% (п`ятдесят дев`ять відсотків) процентів річних, виходячи з 360 (триста шістдесят) днів у році, є несправедливими, оскільки передбачають непропорційно велику суму компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов?язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Встановивши, що окремі положення пунктів 3.1.4, 5.4 кредитного договору щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору у вигляді щоденної оплати на суму простроченої заборгованості за ставкою 59,00% (п`ятдесят дев`ять відсотків) процентів річних, виходячи з 360 (триста шістдесят) днів у році, є несправедливим і суперечить принципам розумності та добросовісності, а також є наслідком дисбалансу договірних прав та обов?язків позивача як споживача послуг банку, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов?язань за спірним договором, колегія суддів дійшла висновку про несправедливість цих умов договору.

Доводи представника відповідача про те, що позивач був ознайомлений зі змістом кредитного договору перед його укладенням, не спростовують висновку апеляційного суду, оскільки в силу вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, зокрема банк, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову у позові в частині визнання недійсними пунктів 1.4, 3.2, 3.2.1, 3.1.4, 5.4 кредитного договору № 25624512 від 29 листопада 2013 року (оплата комісії та процентна ставка 59,00%) не може залишатися без змін і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині шляхом визнання недійсними пунктів 1.4, 3.2, 3.2.1, 3.1.4, 5.4 вказаного договору.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 апеляційний суд враховує постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року справа № 755/16902/16-ц провадження № 61-9391зпв18, від 10 жовтня 2018 року справа № 225/6790/15-ц провадження № 61-27286 св 18, від 06 березня 2018 року справа № 487/7824/15-ц провадження № 61-2422св18, від 23 січня 2019 року справа № 164/620/15-ц провадження № 61-16767св18, від 11 лютого 2019 року справа № 757/29485/16-ц провадження № 61-19026св18, від27 березня 2019 року справа № 677/1535/15-цпровадження № 61-45996св18.

На підставі ст.ст.141,382 ЦПК України колегія суддів, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги ОСОБА_1 , який звільнений від оплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», вважає необхідним стягнути з відповідача - АТ «ПУМБ», в дохід держави судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, за розгляд справи у суді першої інстанції 704,80 грн. та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції - 1057,20 грн.(704,80х150%:100).

Керуючись п.2 ч.1. ст.374, ст.376 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 травня 2019 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про визнання недійсними пунктів 1.4, 3.2, 3.2.1, 3.1.4, 5.4 кредитного договору № 25624512 від 29 листопада 2013 року скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати недійсними пункти 1.4, 3.2, 3.2.1, 3.1.4, 5.4 кредитного договору № 25624512 від 29 листопада 2013 року, в частині сплати комісії з надання пакету послуг по видачі кредиту та зобов`язання боржника сплачувати проценти за користування кредитом за ставкою 59,00% (п`ятдесят дев`ять відсотків) процентів річних, виходячи з 360 днів у році, та усі умови кредитного договору, в частині сплати комісії з надання пакету послуг по видачі кредиту.

В решті частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» () в дохід держави (Отримувач коштів : ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106 Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783 Банк отримувача: Казначейство україни (ЕАП) Код банку отримувача (МФО):899998 Рахунок отримувача: 6001 Код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири грн.80 коп.) у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та 1057,20 грн.(одна тисяча п`ятдесят сім грн.20 коп.) - у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Дата складення повного судового рішення 23 серпня 2019 року.

Судді: Л.М. Кочегарова

В.М.Барков

О.М. Пономарьова