Справа № 346/2120/18
Провадження № 2/346/130/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:

головуючого-судді Веселова В.М.

секретаря - Максимюк М.А.

представника позивачки - Сікомас С . В.

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на об`єкти нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася з позовною заявою до відповідача, в якій вказала, що 18.02.1995 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом ДРАЦС по місту Коломия, актовий запис №74. Від шлюбу народжені діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 15.12.2016 року рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області шлюб між сторонами було розірвано.

На час укладення шлюбу за відповідачем було зареєстровано житловий будинок по АДРЕСА_1 , який набутий ним на підставі договору дарування від 24.07.1992 року. Для обслуговування даного будинку відповідач набув земельну ділянку площею 0,2021 в с. Товмачик Коломийського району Івано-Франківської області, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд , кадастровий номер 010160007 . Також за час шлюбу відповідач набув права власності на земельну ділянку площею 0,1082 га в с. Товмачик Коломийського району Івано-Франківської області, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 010160008 .

Після одруження вони з відповідачем проживали в будинку по АДРЕСА_1 . В зв`язку з народженням дітей необхідно було збільшити житлову площу будинку, тому вони з відповідачем розпочали його реконструкцію. Для цього вони переїхали в Республіку Італія, де працевлаштувалися. Невдовзі відповідач покинув Італію та повернувся в Україну. Вона ж продовжувала працювати в Італії, надсилала грошові кошти для реконструкції будинку. Внаслідок будівництва будинок збільшився та істотно зріс у вартості.

Після розірвання шлюбу відповідач переїхав у м. Київ, де проживає по даний час. В квітні 2018 р. повернувшись з Італії, вона дізналась, що ще 2017 році відповідач ініціював судовий процес щодо визнання її такою, що вона втратила право користування житловим будинком. Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.07.2017 року її визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . Дані обставини вказують, що відповідач не визнає її прав на даний будинок. Просить суд визнати право спільної сумісної власності подружжя її, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на нерухоме майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,1082 га в с. Товмачик Коломийського району Івано-Франківської області , цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, земельну ділянку площею 0,2021 га в с. Товмачик Коломийського району Івано-Франківської області, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав.

В судовому засіданні представники відповідача позовні вимоги заперечили в повному обсязі. Так, спірний будинок відповідач набув у 1992 році, тобто до реєстрації шлюбу з позивачкою. Так само до укладення шлюбу відповідачем було отримано у власність дві земельні ділянки для обслуговування будинку та ведення сільськогосподарського хазяйства. Відповідно позивачка не має права претендувати на вищезгадане майно. Щодо збільшення площі будинку,чи проведення його реконструкції , то позивачка та її представник не надали відповідних доказів такого збільшення чи реконструкції. Просять у позовних вимогах відмовити.

Суд, заслухавши пояснення представника позивачки, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 18 лютого 1995 року сторони зареєстрували шлюб у відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис 74 (а.с.5), який заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 грудня 2016 року було розірвано (а.с.7).

ОСОБА_5 на підставі Договору дарування від 24 липня 1992 року належить на праві власності жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.12-13). Тобто даний будинок відповідач отримав до укладення шлюбу.

Згідно копій державних актів серії ІФ № 003890 та серії ІФ № 003889 відповідач ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,1082 га, розташованої с. Товмачик Коломийського району Івано -Франківської області із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 010160008 та земельної ділянки площею0,2021 га, що розташована в с. Товмачик Коломийського району Івано-Франківської області, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель та споруд, кадастровий номер 010160007 (а.с.10-11). Дані земельні ділянки було передано відповідачу на підставі рішення Товмачицької сільської ради від 16.07.2004 року саме для будівництва та обслуговування жилого будинку,господарських споруд і будівель та для ведення особистого селянського госпдарства.

Згідно ст.60,61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як вбачається із заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 грудня 2016 року, сторони розірвали шлюб. З тексту рішення вбачається, що відповідач, по справі, який ініціював розлучення з позивачкою, вказав, що причинами для розірвання шлюбу вважає те, що у зв`язку з виїздами за кордон для покращення матеріального становища сім`ї, відносини між ними погіршились. Дане рішення суду набрало законної сили, жодна з сторін його не оскаржила.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно положень ст.18 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11: «22. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 -72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. 23. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох». Крім цього, згідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11: «Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності».

В п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначається також, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто».

Однак,у відповідності до ст.57 ч.1 п/п.1 та 5 Сімейного кодексу України Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У відповідності до ст.ст.62,63 СК України Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як вбачається з відповіді відділу регіонального розвитку містобудування та архітектури Коломийської РДА Івано-Франківської області від 4.06.2018 року №34/01-05, відповідач жодного паспорту на реконструкцію житлового будинку по АДРЕСА_1 не отримував.

У відповідності до ст.316,317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном,на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.ст.386,387 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У відповідності до правової позиції висловленої Верховним Судом в постанові від 21.03.2018 у справі № 686/9580/16-ц КЦС ВС навів положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7, відповідно до яких земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Також Суд звернув увагу на те, що частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

А відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

ВС вказав, що зазначаючи про відсутність у статті 140 ЗК України такої підстави для припинення права власності на земельну ділянку, як набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, суди залишили поза увагою положення частини першої статті 120 ЗК України.

Згідно правової позиції ВСУ у справі за № 6-2099цс16 від 12.10.2016 року за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Окрім того, частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

ВС зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

ВС зауважив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Постановою Судової палати в цивільних справах ВСУ від 12.10.2016 року по справі №6-646цс16 зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття під час шлюбу, але і спільною участю подружжя своїми коштами в чи працею в набутті цього майна. Застосовуючи норму ст.60 СК, і визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна, але й той факт,що джерелом його отримання були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В випадку набуття майна, хоча і в шлюбі, але на особисті кошти подружжя, це майно не може рахуватись об`єктом спільної сумісної власності пождружжя, а є приватною власністю того з подружжя, який на особисті кошти його придбав. Сам по собі факт придбання спірного майна під час щлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Верховний Суд України в своїй правовій позиції від 25.11.2015 року,розглянувши справу №6-2333цс15, зазначив наступне. Ст. 60 СК України визначено,що майно придбане подружжям під час шлюбу,належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того чи мав він самостійний заробіток дохід).У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК майном ,яке є особистою власністю дружини чи чоловіка, є майно,яке придбано ним за час шлюбу за кошти ,які належать саме йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя є не тільки фактом набуття його під час шлюбу,але і спільними участю подружжя засобами та працею в набутті майна. Застосовуючи ст.60 СК України і признаваючи право спільної сумісної власності подружжя на майно,суд повинен встановити факт набуття майна під час шлюбу,але і факт,що джерелом його отримання були спільні кошти або спільна праця подружжя. Такими критеріями є-

1)час набуття такого майна,

2) засоби,за які це майно було набуте (Джерело набуття)

3) мета придбання майна,яка надає йому правовий статус спільної власності подружжя.

Так само, ВСУ визначив умови виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало особисто одному з подружжя. ВСУ роз`яснив, що стаття 57 Сімейного кодексу України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування встановлених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою має бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Крім того, у правовому висновку ВСУ зазначив, що суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (постанова ВСУ від 08.11.2017 у справі № 6-1447цс17).

ВС звернув увагу на те, що для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (постанова від 19.12.2018 у справі № 206/7058/13-ц).

Сам по собі факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя зазначено в постанові ВС/КЦС, справа № 214/1520/15-ц від 24 жовтня 2018 року.

Оскільки позивач не довів факт придбання частки квартири за особисті кошти, отримані від продажу успадкованої ним квартири, суд відмовив йому в позові про визнання цієї частки його особистою власністю. Про це зазначено в постанові ВС/КЦС, справа № 334/9028/15-ц від13.03.19 року. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду погодився саме з рішенням суду першої інстанції, зазначивши, зокрема, що «оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем не спростовано, матеріали справи не містять належних доказів того, що спірне майно придбане за його особисті кошти, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові … про визнання особистою власністю 14/25 частин квартири…. Та обставина, що спірна частина нерухомості придбана в один день із продажем нерухомості, яка на праві особистої власності належала відповідачу, не спростовую презумпцію спільності майна подружжя, оскільки належних доказів, що гроші від продажу належної відповідачу нерухомості витрачені на придбання спірної, відповідачем не надано». Отже, оскільки суду необхідно встановити такі обставини, як джерело та час придбання майна є підстави вважати, що до таких правовідносин не може застосовуватись презумпція безумовного факту належності всього придбаного майна до спільної сумісної власності. І на завершення, - Постановою правління НБУ від 29.12.2017 № 148 затверджене «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», відповідно до якого платежі на суму, яка перевищує 50 000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки (у тому числі на депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). Кращого доказу належності коштів позивачці,яка мала б довести ,що її кошти,зароблені в Італії пішли на покращення частки в майні,яке відповідач набув до одруження, і подальшого їх витрачання на покращення майна, важко уявити.

Верховний Суд в постанові від 04.04.2019року у справі № 750/4445/17 зазначив, що частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна у порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

ВС роз`яснив, що у розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.Тому самочинно збудоване нерухоме майно і не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

У відповідності до ст.411 ч.5 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Згідно ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу , який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст.64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, незнані або оспорені. Згідно ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. У відповідності до ст.12 ЦПК України суд розглядає справу на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Позивачкою ставиться питання про визнання права спільної сумісної власності подружжя на будинок, який позивач набув до шлюбу та земельні ділянки, які позивач також набув до шлюбу. Вказуючи на те,що будинок був реконструйований під час шлюбу, позивачка та її представник повинні були б надати суду документи, які б підтверджували про те, що вищезгаданий будинок отримав реконструкційні поліпшення, збільшився та зріс у вартості, як вона зазначає в своїй позовній заяві. Так, само позивачка повинна була б надати суду докази того, що грошові кошти, які вона заробила в Італії, вона у відповідності до ст.ст.62,63 СК України передавала відповідачу на покращення майна- спірного будинку. Однак таких доказів та документів у відповідності до ст.ст.49,197-200 ЦПК України під час підготовчого судового засідання до суду не поступило.

За клопотанням представника позивачки ухвалою суду від 19.12.2018 року було призначено судово-будівельно експертизу. Згідно висновку експерта, який надійшов до суду на момент обстеження домоволодіння по АДРЕСА_1 , житловий будинок не відповідає технічному паспорту. В житловому будинку проведена прибудова до житлового будинку та здійснена реконструкція даху з повною заміною конструкцій даху. Реконструкція дахового простору під житлові приміщення не проводилась. Ринкова вартість домоволодіння по АДРЕСА_1 322090 грн. Здійснити виділ частки чи розділити відповідно до часток згідно законодавства вищезазначений житловий будинок не вбачається можливим.

За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки спірне майно - спірний будинок набутий до шлюбу відповідача з позивачкою, а спірні земельні ділянки для обслуговування будинку та для ведення особистого селянського господарства, також прибудова до житлового будинку та реконструйований дах будинку - хоч і набуті відповідачем у шлюбі,але позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона своєю працею чи коштами приймала участь в набутті будинку , частини будинку (прибудови),земельних ділянок, то відповідно дане майно згідно з ст.60 Сімейного кодексу, ст.368 ЦК України не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі ст.ст.57,60-63,69,70,71,74 СК України, ст.ст.316,317,319,368,372,386,387 ЦК України, ст.ст.87,88,120,140 ЗК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11, правових позицій Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 686/9580/16-ц , від 19.12.2018 року у справі №206/7058/13, від 24.10.2015 року у справі №214/1520/15 та Верховного Суду України у справі за № 6-2099цс16 від 12.10.2016 року, №6-843цс17 від 24.05.2017року, №6-646цс16 від 12.10.2016 року, №6-233цс15 від 25.11.2015 року, №6-1447 цс17 від 8.11.2017 року, справа № 334/9028/15-ц від13.03.19 року, та керуючись ст.ст. 76-83 247 ч.1, 263,264,265,268,411 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на об`єкти нерухомого майна - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 3 вересня 2019 року.

Суддя Веселов В. М.