КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа №752/7015/15-ц

провадження № 22-ц/824/10146/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2

на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року у складі судді Калініченко Л.С.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, просив стягнути з відповідача на свою користь суму завданих дорожньо-транспортною пригодою збитків у сумі 114 877,41 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., а також судовий збір 1 248,77 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 30 січня 2015 року о 07:15 год. на Дніпропетровському шосе, 3 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 , автомобіля «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 , та автомобіля «Nissan», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням позивача ОСОБА_1 , якому цей автомобіль належить на праві приватної власності.

Згідно з постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року, ухваленою у справі №752/3528/15-п, відповідача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яке призвело до вказаної дорожньо-транспортної пригоди та пошкодження автомобіля позивача.

Відповідно до автотоварознавчого дослідження, проведеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт», матеріальні збитки, завдані його автомобілю, становлять 164 877,41 грн., 50 000 грн. з яких - розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачем з Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна».

Таким чином, уважав, що відшкодуванню з ОСОБА_2 підлягають збитки в сумі 114 877,41 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача 10 000 гривень моральної шкоди, посилаючись на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди порушено його актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив і трудових планів, нової продуктивної самореалізації. Як вказує позивач, наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в сумі 114 877,41 грн., моральну шкоду в сумі 1 500 грн.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 05 травня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки вважає, що суд порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, невірно та неповно оцінив докази, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що звіт про визначення вартості матеріального збитку ТОВ «Експертна компанія «Укравтоекспертиза-Стандарт» від 26 лютого 2015 року як доказ є неприпустимим, оскільки експертиза та огляд пошкодженого транспортного засобу було проведено за відсутності ОСОБА_2

Звертає увагу, що не погоджується з розміром матеріальної шкоди та уважає, що оцінку вартості відновлювального ремонту авто було проведено з порушенням, сума шкоди є надто завищеною.

Окрім того, посилаючись на те, що про дату, час та місце розгляду справи судом першої інстанції відповідача не було повідомлено належним чином, оскільки в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт отримання останнім судових повісток, уважає, що був позбавлений права на звернення до суду із клопотанням про проведення судової автотоварознавчої експертизи для визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого авто, що є суттєвим доказом при розгляді даної цивільної справи.

Також апелянт категорично не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з нього на користь позивача 1 500 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що вимоги в цій частині не обґрунтовані, на їх підтвердження позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована, а сума завданої внаслідок ДТП, вчиненого з вини ОСОБА_2 , майнової шкоди транспортному засобу позивача перевищує розмір страхового відшкодування, що у розумінні статті 1194 ЦК України дає право ОСОБА_1 вимагати від винної особи відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Стосовно завданої позивачу моральної шкоди, суд дійшов до висновку про правомірність заявлених вимог позивача про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 500,00 грн.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено що 30 січня 2015 року о 07:15 год. на Дніпропетровському шосе, 3 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Ford», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням відповідача ОСОБА_2 , автомобіля «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_2 , та автомобіля «Nissan», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням позивача ОСОБА_1 .

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва у справі №752/3528/15-п від 11 березня 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, в результаті якого 30 січня 2015 року сталася дорожньо-транспортна пригода та пошкоджено автомобіль позивача (а.с.10).

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вина ОСОБА_2 у скоєнні вказаного ДТП та обставини цього ДТП не потребують доказування.

Автомобіль «Nissan», д.н.з. НОМЕР_3 , зареєстрований на праві власності за позивачем ОСОБА_1 (а.с.8).

Внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача зазнав технічних пошкоджень.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, метою здійснення якого є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно вимог статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків повинне мати місце у разі наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Нормами ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортного засобу, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання. Зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок не переробної сили або умислу потерпілого.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що розглядаючи позов про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок зі виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент вчинення ДТП відповідальність відповідача, як власника автомобіля марки «FORD MONDEO», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «Страхова Компанія «Україна» на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/660061.

Дійсність вказаного полісу перевірена апеляційним судом за допомогою офіційного веб-сайту МТСБУ.

Факт наявності страхового полісу, його серії, номеру та умов не заперечувалось відповідачем в апеляційній скарзі.

Відповідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Статтею 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 грн. на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування.

За змістом пункту 36.1 статті 36 вказаного закону страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Аналізуючи наведені норми закону, можна дійти висновку, що страховик відповідає за виконання умов договору шляхом здійснення потерпілому виплати страхового відшкодування у розмірі, який обмежується страховою сумою (лімітом) 50 000 грн.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що позивач указував про те, що на відшкодування частини завданих збитків ним отримано від Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Україна», яким було застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 50 000 гривень.

Проте, дослідивши матеріали справи, колегією суддів таких обставин не встановлено, у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до страхової компанії з метою отримання страхового відшкодування, також як і відсутні докази виплати ТОВ «СК «Україна» грошових коштів у розмірі 50 000 грн. ОСОБА_1 в якості страхового відшкодування.

Разом з тим, за змістом статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ліміт відповідальності страховика визначено у розмірі 50 000 грн., тобто страхова виплата не може перевищувати страхового ліміту.

Згідно Звіту про визначення вартості матеріального збитку за вих.№С15-56 від 26 лютого 2015 року, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу NISSAN TEANA 350JM, д.н.з. НОМЕР_3 , з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 0,56 становить 164 877,41 гривень.

Таким чином, виходячи з того, що сума матеріального збитку, завданого майну позивача, складає 164 877,41 гривень, а страховий ліміт Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено у розмірі 50 000 грн., колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що вартість матеріального збитку перевищує розмір страхової суми, яка мала би бути виплачена страховиком, а тому згідно положень статті 1194 ЦК України, позивач правомірно реалізував надане йому законом право на звернення до винної особи за відшкодуванням різниці між фактичним розміром шкоди та розміром страхової виплати (лімітом страхової суми).

При цьому, різниця між фактичним розміром шкоди та розміром ліміту страхової виплати становить 114 877,41 грн. (164 877,41 грн. - 50 000 грн.), які підлягають до стягнення з ОСОБА_2 , як винної у вчиненні ДТП особи.

Колегія суддів також погоджується з висновком місцевого суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди та уважає його законним та обґрунтованим.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 9 Постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

В обґрунтування наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди порушено його актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив і трудових планів, нової продуктивної самореалізації.

Також, наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу позивача на лікування, проведення правових заходів, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Наведені фактичні обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 завдано душевних страждань, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано принцип розумності, виваженості та справедливості, внаслідок чого обґрунтовано задоволено позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 500 гривень.

Аргументи апелянта щодо проведення оцінки пошкоджень транспортного засобу позивача за його відсутності є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. У разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі, про що зазначається у звіті (акті), висновку.

Таким чином, присутність відповідача при оцінці не була обов`язковою, а відсутність останнього жодним чином не впливає на процедуру проведення оцінки пошкоджень колісного транспортного засобу та не свідчить про його невідповідність вимогам закону.

Окрім того, у матеріалах справи на аркуші 11 міститься копія телеграми (повідомлення телеграфом) про дату та час проведення оцінки, направленої ОСОБА_2

Доводи відповідача про те, що оцінку вартості відновлювального ремонту авто було проведено з порушенням, сума шкоди є надто завищеною не заслуговують на увагу з огляду на те, що стороною відповідача не надано до суду будь-якого висновку або звіту на спростування доказів, що були надані позивачем до суду першої інстанції, а відтак наявний в матеріалах справи звіт про оцінку майна є єдиним належним доказом на підтвердження завданої шкоди.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Частино першої статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України).

Згідно статей 57, 60, 61 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та на це посилається ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі, судом першої інстанції ухвалено заочне рішення за відсутності відповідача, щодо належного повідомлення якого у справі відсутні докази.

На підставі статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

При цьому в матеріалах справи повинні бути належні докази такого повідомлення. Якщо відповідні докази відсутні, то відповідач не може вважатися повідомленим належним чином, і підстав для заочного розгляду справи не існує.

У матеріалах справи міститься конверт та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою «Судова повістка», направлений судом на адресу ОСОБА_2 та повернений за закінченням терміну зберігання (а.с. 72,73).

08 жовтня 2015 року суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача і відповідачів та ухвалив заочне рішення, не перевіривши отримання судової повістки відповідачем ОСОБА_2 .

Нормами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Виходячи з наведеного, колегія суддів доходить висновку, що розглянувши справу за відсутності ОСОБА_2 , місцевий суд порушив норми процесуального права, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи, що позбавило його права на участь у судовому засіданні, є обґрунтованими, а порушення судом норм процесуального права є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, заочне рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 163,77 грн.

Ураховуючи те, що скасування заочного рішення суду першої інстанції зумовлено порушенням норм процесуального права, а саме, ухваленням рішення за відсутності відповідача без його належного повідомлення, та не призвело до ухвалення іншого по суті рішення, ніж оскаржуване, підстави для стягнення з ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 114 877,41 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 500 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1 163,77 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай