КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 вересня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Марфіної Н.В., постановлену в м. Київ 10 жовтня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про визнання незаконними та протиправними дій суддів, відшкодування майнової та моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т ан о в ив :

В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання незаконними та протиправними дій суддів, відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позов обґрунтовував тим, що суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Завгородня І.М. ухвалою від 30 серпня 2017 року без будь-яких на те законних і обґрунтованих підстав поновила пропущений без поважних причин процесуальний строк подання касаційної скарги та незаконно і протиправно зупинила виконавче провадження по справі № 755/10433/15-ц Дніпровського районного суду м. Києва щодо відшкодування йому моральної шкоди, завданої незаконними протиправними діями суб`єкта владних повноважень. В подальшому суддею не було розглянуто касаційну скаргу в передбачені законом строки, а саме протягом одного місяця.

В процесі реформування судової системи касаційне провадження № 61-28298св18 було передано судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Погрібному С.О., проте станом на 21 серпня 2018 року це провадження, як і попереднім суддею - не закінчено, судове рішення не ухвалене.

Просив визнати незаконними і протиправними дії судді Завгородньої І.М. колишнього Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та судді Погрібного С.О. Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо значного порушення ними процесуального строку розгляду касаційної скарги по справі № 755/10433/15-ц, відповідно до положень ст. 56 Конституції України стягнути з казначейських фінансових рахунків, які обслуговують фінансові операції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, на його користь заподіяну незаконними і протиправними діями суддів матеріальну і моральну шкоду, в обчислених згідно з вимогами ст. ст. 23, 623, 625 ЦК України грошових сумах, а саме матеріальну (майнову) шкоду в сумі 73124 грн., моральну (немайнову) шкоду в сумі 21937 грн., разом 95061 грн., стягнені відшкодування матеріальної і моральної шкоди загальною сумою 95061 грн. перевести поштовим переказом на його домашню адресу.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року як незаконну, необґрунтовану і протиправну - завідомо неправосудну, таку, що порушує правові норми процесуального і матеріального права, зокрема вимоги статей 19, 26, 28 ЦПК України та статей 3, 6, 8, 9, 19, 21, 22, 55, 56, 64, 124, 129 Конституції України, суперечить задекларованому конституційному принципу верховенства права та порушує конституційні права позивача на судовий захист та справедливий суд. Постановити нову ухвалу, якою відкрити провадження по справі за його позовом від 28 серпня 2018 року та спрямувати справу до суду першої інстанції для її розгляду відповідно до положень і вимог Конституції і законів України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року підлягає скасуванню як така, що порушує конституційний принцип верховенства права, право на судовий захист та право на справедливий суд, закріплені статтями 8, 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у зв`язку з незаконною, необґрунтованою і протиправною відмовою відкриття провадження за його позовом про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок незаконних дій (або бездіяльності) суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, які суперечать вимогам статей 19, 129 Конституції України. Цими незаконними і протиправними діями (чи бездіяльністю) зазначених суддів порушено його конституційне право непорушності приватної власності, встановлене ст. 41 Конституції України, його позбавлено можливості вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном (грошовими коштами, належними йому за рішенням суду), як це встановлено п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованою Верховною Радою України.

Вказував, що він діяв в контексті ст. 55 Конституції України, подаючи свій позов щодо судового захисту порушених прав посадовими службовими особами суду - судової гілки державної влади (згідно із ст. 56 Конституції України). У цьому зв`язку відповідно до положень ст.ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина є невідчужуваними та непорушними, вони гарантуються і не можуть бути скасованими. Саме на цих правових нормах Конституції України базуються його позовні вимоги стосовно захисту його порушених конституційних прав. Позбавлення судом позивача його конституційного права на судовий захист є юридичним казусом, який порушує право на справедливий суд.

Зазначав, що вмотивування ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року фактично є спробою відняти саму можливість розгляду справи, спростувати базові положення і правові норми Конституції України, скасувати конституційне право позивача на судовий захист та справедливий суд. Метою його позовної заяви є захист конституційного права, встановленого ст. 56 Конституції України, щодо відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної незаконними протиправними діями посадових службових осіб (суддів) судової гілки влади, захистити це його право у суді, як це передбачено ст. 55 Конституції України, і це право йому гарантовано.

Зазначав, що його позовна заява жодним чином не є процесуальною скаргою на предмет оскарження певного судового рішення або дій, які підлягають розгляду у позасудовому порядку Вищою кваліфікаційною комісією суддів та Вищою радою правосуддя. Правовий спір - позов щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними і протиправними діями суддів, не може бути вирішений цими органами, цей спір може бути вирішений виключно судом, як це встановлено статтями 55, 124 Конституції України. Можливість і право подання позовів до судів та суддів (як відповідачів) різних інстанцій передбачає й ЦПК України, зокрема положеннями статей 19, 26, 28 ЦПК України.

Вказував на загрозливу тенденцію позиціонування суду не як гілки державної влади, а як найвищим органом над державою, посадові службові особи якого є апріорі недоторканими і не повинні нести жодної відповідальності за порушення Конституції і законів України, прав людини і громадянина. Вважав це ознакою спроб узурпації державної влади, загрозою державній безпеці, що є підставою для невідкладного окремого розслідування Службою безпеки України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що позивач оскаржує дії/бездіяльність суддів як посадових осіб суду касаційної інстанції під час відкриття касаційного провадження і тривалого розгляду касаційної скарги.

Обґрунтовуючи незаконність дій/бездіяльності посадових осіб відповідача, у позовній заяві позивач вказував, що ухвалою від 30 серпня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Завгородньою І.М. необґрунтовано поновлено пропущений без поважних причин процесуальний строк подання касаційної скарги та незаконно і протиправно, в порушення Закону України Про виконавче провадження», Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 зупинено виконавче провадження по справі № 755/10433/15-ц Дніпровського районного суду м. Києва (рішення від 28 липня 2016 року) щодо відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої незаконними протиправними діями суб`єктів владних повноважень.

Наведені дії, на думку позивача, також порушують ст. 124 Конституції України, відповідно до якої судове рішення, що набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню, ст. 41 Конституції України, відповідно до якої право приватної власності є непорушним, ст. 8 Конституції України, згідно якої в Україні діє принцип верховенства права. Крім того, відповідно до ст. ст. 21, 22 Конституції України права людини і громадянина є непорушними і невідчужуваними та гарантуються державою, а ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Другою і основною підставою позову позивач вказував порушення строків касаційного провадження, що у свою чергу порушує вказані положення Конституції України і його права. Так, ст. 330-1 ЦПК України встановлено, що касаційна скарга на рішення, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 324 цього кодексу, має бути розглянута протягом одного місяця, однак станом на даний час залишається нерозглянутою. Внаслідок цього він на довгий період позбавлений грошових виплат за судовим рішенням на свою користь, тобто позбавлений його майна, його приватної власності, можливості вільно користуватися і розпоряджатися своєю приватною власністю, що є порушенням ст. 41 Конституції України. Відсутність необхідних коштів, на які він розраховував, позбавила його можливості провести дві вкрай необхідні медичні операції, погасити заборгованість за комунальні послуги та інше. Невиконання судового рішення та його блокування впродовж більше півтора років спричинило йому заподіяння матеріальної та моральної шкоди.

Отже, позовні вимоги про оскарження дій/бездіяльності посадових осіб відповідача стосується вчинення (невчинення) судом передбачених процесуальним законом дій.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У своєму рішенні № 6-рп/2001 від 23 травня 2001 року у справі № 1-17/2001 Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України про те, що судам не підвідомчі скарги «на акти і дії службових осіб... суду, якщо законодавством встановлено інший порядок оскарження», треба розуміти так, що судами не розглядаються скарги громадян у порядку, передбаченому главою 31-А цього Кодексу, на акти і дії суддів, пов`язані із здійсненням правосуддя, оскарження яких встановлюється відповідним процесуальним законодавством України. Акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності, можуть бути оскаржені громадянами в судовому порядку відповідно до глави 31-А Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним

законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та

заяв з таким предметом.

Виходячи із вищевикладеного, судом першої інстанції зроблено правильний висновок, із яким погоджується апеляційний суд, що дії та/або бездіяльність суддів при здійсненні ними правосуддя по конкретним справам не можуть бути оскаржені до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства і такі позови не підлягають розгляду в суді, оскільки чинним законодавством передбачено інший порядок усунення можливих помилок та недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Враховуючи, що дане питання було предметом розгляду Конституційного Суду України, яким встановлено неможливість оскарження дій суддів, пов`язаних із здійсненням правосуддя, в порядку цивільного судочинства, апеляційний суд відхиляє доводи позивача в апеляційній скарзі, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року порушено конституційний принцип верховенства права, право на судовий захист та право на справедливий суд, закріплені статтями 8, 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приймає до уваги, що Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року дійшла правового висновку, що закони України не передбачають можливість розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що вирішення у суді спору за такою позовною вимогою буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Згідно з частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Згідно з пунктом 21 Великої хартії суддів (Основоположних принципів), затвердженої Консультативною радою європейських суддів 17 листопада 2010 року, засоби для виправлення суддівських помилок мають бути передбачені відповідною системою апеляційного оскарження. Виправлення будь-яких інших помилок в адмініструванні правосуддя є виключною відповідальністю держави.

Щодо цивільної відповідальності, до якої позивач має намір притягнути Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду, Консультативна рада європейських суддів вважала, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).

Крім того, якщо держава повинна була виплатити компенсацію стороні через помилку у відправленні правосуддя, саме у держави, а не у сторони справи має бути право притягнути суддю до цивільної відповідальності шляхом подання судового позову (пункт 37 Висновку № 18 (2015) Консультативної ради європейських суддів).

Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що такий підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя.

Отже, вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

За змістом пункту 19 Великої хартії суддів (Основоположних принципів) у кожній державі закон чи фундаментальна хартія суддів повинні визначати неналежну поведінку, яка може мати наслідком дисциплінарну відповідальність та відкриття дисциплінарного провадження щодо судді.

Тобто, за наявності для цього підстав і у визначеному законом порядку суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності за відповідну неналежну поведінку.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача відшкодування матеріальної та моральної шкоди, позивач мотивував це тим, що внаслідок протиправних дій відповідача був позбавлений коштів, які стягнуті на його користь рішенням суду, яке набрало законної сили і у якому відкрито касаційне провадження.

Стаття 1176 ЦК України закріплює приписи про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю спеціальних суб`єктів, зокрема, суду. Тому приписи статті 1176 ЦК України є спеціальними щодо приписів статей 22, 23, 1166 і 1167 цього кодексу та визначають випадки, в яких може бути заявлена позовна вимога про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Шкода, завдана, зокрема, фізичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (частина п`ята статті 1176 ЦК України).

Оскільки Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду) не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства, вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Peretyaka v. Ukraine» від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, §33).

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, відповідно ухвалених або вчинених після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, а також встановленням у законі особливостей відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Вказані висновки відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постановах від 3 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, від 13 березня 2018 року у справі № 800/554/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 24 квітня 2018 року у справі № 800/404/17, від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що метою цієї позовної заяви є захист конституційного права, встановленого ст. 56 Конституції України, щодо відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної незаконними протиправними діями посадових службових осіб (суддів) судової гілки влади, захистити це його право у суді, як це передбачено ст. 55 Конституції України.

Доводи апеляційної скарги щодо узурпації державної влади, загрози державній безпеці не можуть бути оцінені апеляційним судом, оскільки вони відносяться до кримінального, а не цивільного процесуального провадження.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.