Постанова

Іменем України

04 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 761/28258/17

провадження № 61-8082св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про стягнення додаткових витрат на утримання дитини та позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що з 2006 року ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та який рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 грудня 2010 року розірвано.

Сторони проживають окремо, син проживає з позивачем.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня

2011 року у справі № 2-7021/11 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, починаючи

з 23 лютого 2011 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого

2017 року у справі № 761/13153/16-ц задоволено позов ОСОБА_2 і зменшено розмір аліментів на утримання сина до ј частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивач вказувала, що батько дитини ще до її народження почав жити окремо, допомогидружині під час вагітності не надавав. Аліменти відповідачем в добровільному порядку не сплачувались та такі виплати стали можливими тільки після прийняття судом рішення. Всі питання щодо утримання та виховання дитини вона вирішує самостійно, без допомоги та підтримки батька. Вважає, що відповідач самоусунувся від виховання дитини, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться його навчанням.

На підставі вищевказаного, ОСОБА_1 просила суд стягнути з

ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на дитину у розмірі 28 112,50 грн та позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня

2018 року (у складі судді Юзькова О. Л.) позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у житті дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя за відсутності будь-яких перешкод у цьому, тому наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав на підставі статті 164 СК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 вересня 2018 року в частині задоволення позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків. Крім того,

у відповідача заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина не має.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не прийняв до уваги, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у житті дитини. Крім того, відповідач жодного разу не звертався до органу опіки та піклування щодо розгляду питання про відновлення своїх батьківських прав.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 28 липня 2006 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 рудня

2010 року шлюб між сторонами розірвано. Сторони проживають окремо.

Малолітній син ОСОБА_3 мешкає із матір`ю. Прізвище «ОСОБА_3» неповнолітній ОСОБА_3 отримав у зв`язку із винесенням 13 листопада 2012 року Шевченківською районною у місті Києві державною адміністрацією розпорядження № 758 про надання дозволу громадянці ОСОБА_1 на зміну прізвища дитині.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 травня

2011 року у справі № 2-7021/11 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого законом для дитини відповідного віку, починаючи

з 23 лютого 2011 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого

2017 року у справі № 761/13153/16-ц задоволено позов ОСОБА_2 і зменшено розмір аліментів на утримання сина до ј частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Частиною першою статті 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною;4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення у справі «Хант проти України, заява

№ 31111/04, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення

у справі «Мамчур проти України» заява № 10383/09, від 16 липня 2015 року).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках, при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в позові про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Встановивши, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та врахувавши наявність протиріч між колишнім подружжям щодо участі у вихованні спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав активно заперечував, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у житті дитини, а також жодного разу не звертався до органу опіки та піклування щодо розгляду питання про відновлення своїх батьківських прав, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказане спростовується матеріалами справи.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказав, що взаємовідносини між сторонами негативні, вони між собою не спілкуються. Водночас позивач заперечує проти його спілкування із сином і участі у його вихованні, він не має змоги телефонувати сину та спілкуватися з ним, бо не знає його номера мобільного телефону, які позивачка постійно змінює. Позивач приховує в якій школі навчається їх син і він позбавлений можливості відвідувати батьківські збори чи забирати сина зі школи. Фактично позивач унеможливила їх спілкування, хоча він бажає цього.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Постанова апеляційного суду є достатньо мотивованою та такою, що відповідають нормам закону.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 21 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк