Провадження № 22-ц/801/1392/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Продан Б. Г.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю.Б.,

суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

з участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу

Державної судової адміністрації України на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Продана Б.Г. в м. Хмельницький, зі складенням його повного тексту 14 березня 2019 року,

у справі № 686/16570/18 за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Хмельницької області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів за прострочення виконання зобов`язання,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Апеляційного суду Хмельницької області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів за прострочення виконання зобов`язання.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що постановою Хмельницького міськрайонного суду від 21.08.2006, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.04.2009, відмову Апеляційного суду Хмельницької області та Державної судової адміністрації України у призначенні та виплаті позивачу щомісячного грошового утримання визнано незаконним та зобов`язано відповідачів призначити та виплати йому щомісячне довічне грошове утримання, починаючи з 27.11.2005 з урахуванням проходження служби і участі в бойових діях на території Демократичної республіки Афганістан з 26.04.1980 по 21.11.1981, зарахувавши один місяць служби за три.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.03.2010, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2012, визнано неправомірною бездіяльність відповідачів, яка виразилась у невиплаті позивачу компенсації за порушення строків виплати щомісячного довічного грошового утримання за період з 27.11.05 по 12.01.09. Зобов`язано ДСА України та Апеляційний суд Хмельницької області нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати щомісячного довічного грошового утримання за період з 27.11.05 по 12.01.09. Таким чином у відповідачів виник обов`язок виплатити позивачу в грудні 2009 року грошову компенсацію за порушення строків виплати щомісячного грошового утримання за період з 27.11.05 по 12.01.09, що підтверджується рішенням суду.

29.11.2010 голова Апеляційного суду Хмельницької області листом повідомив позивача, що на підставі наказу № 68/05-03/ від 01.09.2010 бухгалтерією здійснено розрахунок компенсації втраченої частини щомісячного грошового утримання за період з 27.11.2005 по 12.01.2009, який листом від 09.09.2010 надіслано до ДСА України для виділення додаткових коштів в розмірі 108935 грн., додаткові кошти апеляційному суду не виділені, у зв`язку з чим немає можливості виплатити ОСОБА_1 зазначену суму.

За заявами позивача від 06.06.2012, 18.06.2012 постановами старшого державного виконавця відділу ДВС України було відкрито виконавчі провадження ВП № 33077248 та ВП № 33078009 з виконання виконавчих листів, запропоновано боржникам упродовж семи днів самостійно виконати рішення суду.

25.09.2012 ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду змінено спосіб і порядок виконання судового рішення у адміністративній справі № 2-а-361/10/2270 шляхом проведення стягнення коштів за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

04.07.2017 Державна казначейська служба України перерахувала на банківський рахунок позивача 108 934,09 грн.

Зазначені обставини, на думку позивача, свідчать про те, що грошове зобов`язання з виплати компенсації в розмірі 108 934,09 грн. виникло у відповідачів в грудні 2009 року, але було виконане лише 04.07.17. Органи державної влади свідомо неправомірно не виконували свого грошового зобов`язання, адже навіть знаючи про наявність постанови суду від 18.03.2010, якою їх було зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 належну на підставі закону компенсацію, вони не виплачували понад сім років і шість місяців.

Позивач вважає, що відповідно до вимог ст. 625 ЦК України суму, яку він отримав 04.07.17, відповідачі зобов`язані були виплатити йому з врахуванням індексу інфляції, який складає 243,9 % по відношенню з січня 2010 року по червень 2017 року і ця сума складає - 265690.25 грн. (108934.09 х 243.9 = 265690.25). Також підлягає стягненню і 3% річних від простроченої суми за цей же період, що становить 24510.60 грн. (108934.09 х 3% = 3268.02 : 1 рік = 272.34 х 90 місяців = 24510.60), а всього повинні були виплатити 290200,85 грн. (265690,25 грн. + 24510,60 грн. = 290200,85 грн.).

Оскільки позивачу виплачено тільки 108934,09 грн., то сума, яку необхідно стягнути з відповідачів, становить - 181266,76 грн. (290200,85 грн. - 108934,09 грн. = 181266,76 грн.), яку ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь шляхом списання з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2019 року позовну заяву задоволено частково. Зобов`язано Державне казначейство України провести безспірне списання коштів в сумі 181266 грн. 76 коп. на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів». В решті позову - відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ст. 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно вимог ст. 4 цього закону, виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Суд вважав, що позивачеві слід було виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати в грудні 2009 року. Однак, в порушення вимог закону, позивачеві було виплачено в грудні 2009 року заборгованість з щомісячного грошового утримання, про те не було виплачено компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків його виплати, як цього вимагає закон.

За таких обставин, враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 10.04.18 в справі № 910/10156/17, суд прийшов до висновку, що відповідачі зобов`язані були сплатити позивачу 04.07.17 заборгованість з урахуванням 243.9% індексу інфляції в червні 2017 року відносно січня 2010 року. Тобто сума, що підлягає виплаті мала становити 265690.25 грн. (108934.09 х 243.9 % = 265690.25 грн.). Також підлягає стягненню і 3 % річних від простроченої суми за цей же період, що становить 24510.60 грн. (108934.09 х 3% = 3268.02 : 1 рік = 272.34 х 90 місяців = 24510.60). Всього підлягає виплаті 290200 грн. 85 коп. (265690.25 + 24510.60 = 290200.85 грн.).

Суд вважав, що оскільки позивачу виплачено тільки 108934 грн. 09 коп., то сума, яку необхідно стягнути з відповідачів, становить - 181266 грн. 76 коп. (290200 грн. 85 коп. - 108934 грн. 09 коп. = 181266 грн. 76 коп.). Дану суму слід стягнути з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату суду» Державною казначейською службою України. В позові до інших відповідачів слід відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник Державної судової адміністрації України просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду підлягає скасуванню як незаконне та необґрунтоване. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими; судом не застосовано норми законів, які підлягали застосуванню.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. При цьому частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства. Частиною першої статті 233 КЗпП передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору, зокрема, в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до статті 99 КАС України (в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Датою, з якою позивач мав би довідатися про порушення своїх трудових прав, є дата остаточної виплати належної позивачу, на підставі судових рішень, заробітної плати (04.07.2017). Отже, з остаточної виплати належної позивачу, на підставі судових рішень, заробітної плати минуло більше трьох місяців, як позивач звернувся до суду (23.07.2018), а тому наявні передбачені процесуальним законом підстави для залишення цього позову без розгляду. Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в сумі 108934,05 грн - це і є відповідальність боржника, двічі нести відповідальність за одне і теж правопорушення є порушенням принципів Конституції України.

Позиції інших учасників справи

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Свої доводи обґрунтовував тим, що висновки суду першої інстанції є правильними, а доводи апеляційної скарги - безпідставними. Висновки суду узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Невиконання остаточного рішення суду упродовж понад 7 років, а виконання боржниками грошового зобов`язання, покладеного на них законом і судом, лише 04.07.2017, замість груднем 2009 року, та виплата суми боргу без урахування встановленого індексу інфляції за період з січня 2010 року по червень 2017 року включно, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, має ознаки порушення права мирного володіння своїм майном, права на справедливий суд та права на ефективний засіб юридичного захисту, гарантований статтею 1 Першого Протоколу та статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інші учасники справи правом відзиву не скористалися.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечив, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники Апеляційного суду Хмельницької області, Державної судової адміністрації України, Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник Апеляційного суду Хмельницької області надіслав суду заяву про розгляд справи за відсутності їх повноважного представника. Просить апеляційну скаргу Державної судової адміністрації задовольнити, скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2019 року, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 21.08.2006, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.04.2009, відмову Апеляційного суду Хмельницької області та Державної судової адміністрації України у призначенні та виплаті позивачу щомісячного грошового утримання визнано незаконним та зобов`язано відповідачів призначити та виплати йому щомісячне довічне грошове утримання, починаючи з 27.11.2005 з урахуванням проходження служби і участі в бойових діях на території Демократичної республіки Афганістан з 26.04.1980 по 21.11.1981, зарахувавши один місяць служби за три.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.03.2010, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2012, визнано неправомірною бездіяльність Апеляційного суду Хмельницької області, Державної судової адміністрації України, яка виразилась у невиплаті позивачу компенсації за порушення строків виплати щомісячного довічного грошового утримання за період з 27.11.05 по 12.01.09. Зобов`язано ДСА України та Апеляційний суд Хмельницької області нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати щомісячного довічного грошового утримання за період з 27 листопада 2005 року по 12 січня 2009.

29.11.2010 голова Апеляційного суду Хмельницької області листом повідомив позивача, що на підставі наказу № 68/05-03/ від 01.09.2010 бухгалтерією здійснено розрахунок компенсації втраченої частини щомісячного грошового утримання за період з 27.11.2005 по 12.01.2009. Розрахунок компенсації втраченої частини щомісячного грошового утримання листом за № 67-к/2010 від 09.09.2010 надіслано до ДСА України для виділення додаткових коштів в розмірі 108935 грн.. У своїй відповіді ДСА України зазначило, що додаткова потреба буде розглянута в разі внесення змін до Закону України «Про державний бюджет на 2010 рік». Додаткові кошти апеляційному суду не виділені, у зв`язку з чим немає можливості виплатити ОСОБА_1 зазначену суму.

За заявами позивача від 06.06.2012 та від 18.06.2012 постановами старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України Кушнір Л.В. 18.06.2012 були відкриті виконавчі провадження ВП № 33077248 та ВП № 33078009 з виконання виконавчого листа № № 2-а-361/10/2270, виданого 30.05.2012, запропоновано боржникам упродовж семи днів самостійно виконати рішення суду.

25.09.2012 ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду змінено спосіб і порядок виконання судового рішення у адміністративній справі № 2-а-361/10/2270 шляхом проведення стягнення коштів за рахунок бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів».

04.07.2017 Державна казначейська служба України на виконання виконавчого листа, виданого 30.05.2012 Хмельницьким окружним адміністративним судом по справі № 2а-361/10/2270 перерахувала на банківський рахунок позивача 108 934,09 грн.

Позиція Вінницького апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У позові ОСОБА_1 на підставі статті 625 ЦК України у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду просив стягнути інфляційні втрати за прострочення виконання основного зобов`язання і три проценти річних від простроченої суми.

Отже спір у цій справі виник внаслідок несвоєчасної сплати відповідачами стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, що передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання (частина друга статті 625 цього Кодексу).

Спір про застосування статті 625 ЦК України за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається залежно від суб`єктного складу у порядку цивільного чи господарського судочинства.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) у схожих правовідносинах.

Спір у справі, що розглядається, не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що відносини у даній справі, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, що не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства. А також доводи про те, що з урахуванням приписів статті 233 КЗпП та статті 99 КАС України (в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду), а також з урахуванням того, що з часу остаточної виплати належної позивачу, на підставі судових рішень (04.07.2017), заробітної плати минуло більше трьох місяців, як позивач звернувся до суду (23.07.2018), наявні передбачені процесуальним законом підстави для залишення цього позову без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зобов`язання виникають і із завдання шкоди.

Оскільки відшкодування шкоди можливе і в грошовій формі, то у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену грошову суму стягувачу.

У разі виникнення спору щодо відшкодування шкоди та вирішення його у судовому порядку, визначення конкретного розміру шкоди, тобто грошового зобов`язання здійснюється судом у порядку, передбаченому, у разі, якщо позивачем є фізична особа, ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Враховуючи наведене, а також те, що данні спірні правовідносини виникли після ухвалення судового рішення, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання в сумі 108934,05 грн - це і є відповідальність боржника, двічі нести відповідальність за одне і теж правопорушення є порушенням принципів Конституції України.

У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню.

При цьому необхідно врахувати, що відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, провадження у цивільних справах здійснювалося відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з вимогами частини третьої статті 208 ЦПК України у вказаній редакції, судовий розгляд закінчувався ухваленням рішення суду, а у випадках, передбачених статтями 389-6 та 389-11 цього Кодексу - постановленням ухвали.

У частині першій статті 223 ЦПК України передбачалося, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦПК України рішення або ухвала апеляційного суду набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Оскільки рішення суду фактично виконано лише 04.07.2017, відповідачі в суді першої інстанції не заперечували, а скаржник в апеляційній скарзі не навів доводів неправильності розрахунку, наданого позивачем суду, апеляційний суд, відповідно до ст. 367 ЦПК України, приходить до висновку про обґрунтованість розрахунку компенсаційного відшкодування здійсненого судом першої інстанції.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

З огляду на те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, витрати, понесені у зв`язку з поданням апеляційної скарги, залишаються за особою, яка звернулася з апеляційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної судової адміністрації України залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2019 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді І. В. Міхасішин

І. М. Стадник