КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/7312/18
Головуючий у суді І інстанції - Панченко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та просив позбавити останню батьківських прав щодо неповнолітньої ОСОБА_3 .

Позов мотивовано тим, що 13 серпня 2003 року позивач уклав шлюб із відповідачкою ОСОБА_2 , який рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 03 березня 2017 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають дітей - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги зазначив, що під час шлюбу неодноразово був свідком, як відповідачка ОСОБА_2 погано ставилась до дітей, сварила, погрожувала, принижуючи їх та не приділяла їм належної уваги. Після розлучення він намагався зустрітися із дітьми, та відповідачка перешкоджала цьому, а коли дочку передавала на вихідні то у брудному, жахливому фізичному та емоційному стані. Не погоджуючись із таким станом речей він забрав доньку проживати до себе. Зазначає, що відповідачка не цікавиться донькою, матеріально її не забезпечує, та не виховує. Злісне, безпричинне ухилення відповідачкою від піклування та виконання своїх батьківських обов`язків відносно доньки змусило його звернутись з позовом до суду про позбавлення її батьківських прав.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаним судовим рішенням подав апеляційний скаргу, в якій посилається на те, що рішення місцевого суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування встановлених обставин справи. Також посилається, що судом першої інстанції не було взято до уваги події, що відбулись 21 вересня 2018 року у м. Гайворон, та призвели до відкриття кримінального провадження №0000552 за його заявою щодо нападу відповідачки на малолітню ОСОБА_3 та за весь час перебігу справи, жодним чином не отримано відомостей про стан кримінального провадження. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було заслухано думку ОСОБА_3 Вважає, що суд при вирішенні справи по суті поклав в основу рішення обставини, які встановлені при розгляді Деснянським районним судом м. Києва у цивільній справі №754/22/17 про визначення місця проживання дитини. Просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 квітня 2019 року та прийняте нове, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідачка у справі- ОСОБА_2 , заперечуючи щодо викладених в апеляційній скарзі доводів, направила відзив, в якому посилається на те, що судом першої інстанції визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом із матір`ю, тобто з нею - ОСОБА_2 Вказане рішення оспорювалось ОСОБА_1 в судах вищих інстанцій, проте зміненим чи скасованим не було. При розгляді вказаної цивільної справи судом досліджувалися обставини, які позивач зазначив у вказаному позові, та були визнанні безпідставними. Позивач у вказаній справі постійно змінює адреси свого проживання з метою створення перешкод у її спілкуванні з донькою. Вказані дії позивача свідчать про бажання звести з нею рахунки. Вказує, що станом на 31 січня 2019 року розмір заборгованості позивача зі сплати аліментів складає 103 936,26 грн. За фактом не сплати аліментів відкрито два кримінальних провадження.

Також зазначає, що напад відповідача на дитину не підтверджується наявністю кримінального провадження або повідомленням про початок досудового розслідування, адже будь-яка особа може подати до правоохоронних органів будь-яку заяву про будь-що, однак сам факт подання заяви ще не підтверджує, що викладені в ній обставини відповідають дійсності. Отже, до моменту поки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, такі вислови є голослівними. З врахуванням викладеного просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явився, та причини неявки колегією суддів визнані неповажними, тому з врахуванням положень ч.2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутність позивача.

Відповідачка у справі ОСОБА_2 при апеляційному розгляді справи заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, оскільки вказаний позов фактично є копією поданого ОСОБА_1 позову про визначення місця проживання дитини, який уже розглянутий судами всіх рівнів і при цьому судами були перевірені обставини, викладені в позові. Щодо доводів позивача проте, що вона не цікавиться долею дочки, то вважає їх голослівними та безпідставними, оскільки вона в судовому порядку вирішує вказаний спір щодо повернення дитини до неї, про що свідчить рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року у справі №754/10375/18 згідно із яким суд постановив відібрати у ОСОБА_1 дочку ОСОБА_3 та повернути її матері.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_2 , вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що з 13 серпня 2003 року по 03 березня 2017 року позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2017 року (а.с.20-21 т.1)

В період спільного проживання та шлюбу у сторін по вказаній справі народилися діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Б атьками неповнолітнього ОСОБА_4 , та малолітньої ОСОБА_3 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

У грудні 2016 року сторони припинили спільно проживати, при цьому діти за спільною згодою сторін залишилися проживати з матір`ю ОСОБА_2 Спір щодо місця проживання дітей виник у сторін у серпні 2017 року, після того як ОСОБА_1 не повернув доньку за місцем її постійного місця проживання та реєстрації.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі щодо позбавлення відповідачки батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_3 , та відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на те, що позивач належним чином не вмотивував та не довів власних доводів про обрання щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не надав належних та допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки відповідача, свідомого нехтування нею своїми обов`язками.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.

Так, відповідно до частин 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня

2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Пунктом 15 вказаної Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява

від 18 грудня 2008 року № 39948/06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява

№ 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, встановив, що позивачем на підтвердження викладених обставин щодо неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків належних, допустимих доказів надано не було та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, колегія суддів враховує, що обставини щодо виконання сторонами у вказаній справі своїх батьківських обов`язків уже були предметом розгляду судами спору між вказаними сторонами, зокрема при розгляді Деснянським районним судом м. Києва цивільної справи №754/22/17, щодо визначення місця проживання дитини, у якій як судом першої інстанції, так і судами апеляційної та касаційної інстанцій не встановлено обставин, які б перешкоджали виконанню відповідачкою у вказаній справі ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої дочки ОСОБА_3 , а навпаки підтверджено належне виконання відповідачкою ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої дочки ОСОБА_3 та визначено необхідність проживання дитини із матір`ю.

Колегія суддів також враховує, що позов у вказаній справі ОСОБА_1 був поданий на наступний день після апеляційного перегляду апеляційним судом м.Києва цивільної справи № 754/22/17 з обґрунтуванням обставин, які уже були предметом судового розгляду.

Доводи апелянта щодо неналежності оцінки судом першої інстанції поданих ним доказів спростовується висновками суду та матеріалами справи.

Так, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до забезпечення ним належних умов для проживання та виховання малолітньої дочки ОСОБА_3 , в той час як обставин, які б підтверджували неналежне виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо дочки, що могло б бути підставою для позбавлення її батьківських прав апелянтом не вказано, як і не вказано які докази судом з цього приводу не дослідженні та яким не надано правової оцінки.

Так, відповідно до вимог ч.ч.4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, із матеріалів справи вбачається, що Оболонською районною у м.Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування при розгляді вказаної справи у відповідності до ч.5 ст. 19 СК України досліджені обставини, що викладені позивачем у позовній заяві щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , та наданий висновок згідно до якого не рекомендовано позбавляти відповідачку батьківських прав у зв`язку з відсутність для цього правових підстав, визначених ст. 164 СК України.

Доводи апелянта про не надання судом першої інстанції належної оцінки зареєстрованого кримінального провадження № 0000552 за його зверненням до правоохоронних органів за фактом нападу відповідачки на малолітню дочку ОСОБА_3 , не є підставою для скасування вказаного рішення суду першої інстанції оскільки в силу вимог ст. 82 ЦПК України даний факт не є належним та допустимим доказом щодо підтвердженості вказаних обставин, а лише є фіксацією звернення позивача до відділу Національної поліції України із відповідною заявою про вчинення правопорушення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність і обґрунтованість судового рішення не впливають.

Відповідно до ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням викладених вище обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 серпня 2019 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв