Справа № 199/2516/19
РІШЕННЯ

Іменем України

19.08.2019

м. Дніпро

справа №199/2516/19

провадження № 2/199/2234/19

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

секретаря судового засідання Столяренко А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування, -

за участю учасників справи:

представника позивача - адвоката Черненкова О.В.,

представника відповідача - адвоката Іванчика П.В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтовування позову посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщини на домоволодіння АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги після ОСОБА_4 є - його дружина ОСОБА_3 та діти - позивач та його брат відповідач ОСОБА_2

14 травня 2008 року ОСОБА_4 склав заповіт на ім`я ОСОБА_2 ОСОБА_3 відмовилася від своє обов`язкової частки у спадщині на користь ОСОБА_2

Перед смертю ОСОБА_4 хворів, потребував постійного догляду, однак ОСОБА_2 батькові не допомагав. Крім того, перед смертю батько хотів переписати заповіт, проте ОСОБА_2 утримував у себе його паспорт і не дав цього зробити.

За таких обставин, позивач звернувся до суду та просив - визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на спадкування за ОСОБА_4 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 , та усунути його від спадкування, встановити факт проживання позивача ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час смерті останнього, встановити факт прийняття позивачем ОСОБА_1 спадщини після батька ОСОБА_4 , визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 10 квітня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та витребувано докази, а саме - з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.40).

Ухвалою суду від 23 липня 2018 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.98).

19 серпня 2019 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримав позов та просив його задовольнити з відстав викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні позов визнав та просив його задовольнити, оскільки саме така позиція його довірителя, яку останній виклав у поданій до суду заяві про визнання позову ОСОБА_1

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду не з`явилися, надавши заяву, в якій позов визнали в повному обсязі.

Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, допитавши свідка ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.8).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 .

За своє життя 14.05.2008 ОСОБА_4 склав заповіт, яким все належне йому майно заповів ОСОБА_2 , що підтверджується копією заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дерев`янко О.К. (а.с.19).

Після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_2 23.12.2008 звернувся із заявою про прийняття спадщини до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори. Того ж дня, 23.12.2008, ОСОБА_3 , яка є дружиною померлого ОСОБА_4 , відмовилася від права на обов`язкову частину після смерті чоловіка на користь сина - ОСОБА_2 , про що надала відповідну заяву, і яку в передбачений чинним законодавством строк не відізвала, що підтверджується матеріалами спадкової справи №1682/2008, відкритої після смерті ОСОБА_4 , копія якої наявна в матеріалах цивільної справи та досліджена в судовому засіданні (а.с.45-58).

Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 16 лютого 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з тим, що строк, встановлений для прийняття спадщини, пропущений та відсутня реєстрація проживання разом із спадкодавцем за однією адресою (а.с.26).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановлено ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п. 3.21 ч.3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за №282/20595 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

За приписом ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 зазначає про постійне проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 на момент його смерті.

Пунктом другим постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що справи про спадкування судами розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», п. 23, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі у оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Доказів постійного проживання ОСОБА_1 з батьком ОСОБА_4 на момент смерті остатнього належними доказами позивачем не підтверджено.

Згідно положень ч.ч. 1,2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як на підставу позову, позивач посилається на ч.5 ст.1224 ЦК України, проте, що батько сторін по справі тяжко хворів, потребував додаткової допомоги, яку відповідач ОСОБА_2 не надавав, а отже він повинен бути усуненим від права на спадкування.

Так, ч.5 ст.1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно роз`яснень, викладених у п.6 Постанови Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п`ятої статті стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчинила необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Окрім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Тобто, при розгляді позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: умисне ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Проте, в порушення ст.ст.12,81 ЦПК України доказів на підтвердження цим обставинам, суду не надано.

Наявна в матеріалах справи виписка із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_4 , підтверджує перебування останнього на стаціонарному лікуванні з 29.04.2008 по 09.05.2008, і не свідчить про його безпорадний стан.

Крім того, оскільки ОСОБА_2 має статус спадкоємця за заповітом, то посилання на регулювання виниклих по справі відносин положеннями ч. 5 ст. 1224 ЦК України є, на думку суду, юридично неспроможними.

Звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу заявлених позовних вимог ОСОБА_1 також посилається на вимоги частини другої статті 1224 ЦК України.

Частиною 2 статті 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Тлумачення вказаної норми матеріального права, дає підстави дійти висновку, що перешкоджання спадкодавцеві скласти заповіт, перешкоджання внесення до нього змін або його скасування повинно бути умисним, що в результаті сприяло би виникненню права на спадкування у осіб, які вчиняють такі дії.

Проте, позивачем ОСОБА_1 суду не надано жодного доказу того, що відповідач ОСОБА_2 умисно перешкоджав спадкодавцеві скласти новий заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяв виникненню права на спадкування у нього самого. Також за клопотанням позивача було допитано в якості свідка ОСОБА_7 Проте, зазначені свідком обставини, які їй відомі по справі, не містять в собі ніякої інформації про те, що відповідач ОСОБА_2 , який є її батьком, умисно перешкоджав спадкодавцеві скласти новий заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суперечить вимогам ЦК України, оскільки останні виконали дії щодо прийняття спадщини, з 2008 року по теперішній час не вважали свої дії такими, що виконані в супереч чинного законодавства і їх волі, а тому, на думку суду, законні підстави для задоволення позову лише з того факту, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнали позов, відсутні.

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування - відмовити в повному обсязі.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до апеляційного суду через суд першої інстанції.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено протягом десяти днів, але не пізніше 27 серпня 2019 року.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання - АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання - АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання - АДРЕСА_2 .

Суддя О.Б.Подорець