Справа № 520/3041/19
Провадження № 2/520/2569/19
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Кирикової О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
до Одеської міської ради,
про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,
Позивач ОСОБА_1 12 лютого 2019 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, в якому просить суд визнати за ним ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташовано на земельній ділянці, площею 1195,14 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач в позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що ОСОБА_2 , за життя набула право на домоволодіння АДРЕСА_1 .
За час життя, остання склала заповіт, відповідно до якого заповіла усе належне їй майно на день смерті, ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, після чого відкрилась спадщина на усе належне їй за час життя майно.
Він ОСОБА_1 16.01.2019 року звернувся до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак постановою державного нотаріуса від 16 січня 2019 року йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з підстав того, що не надано належних документів на підтвердження належності померлій на праві власності вказаного домоволодіння.
Оскільки, померла ОСОБА_2 фактично була власником вказаного нерухомого майна, однак за час життя не встигла належним чином зареєструвати своє право власності на нього, позивач позбавлений оформити свої спадкові права та вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 22.02.2019 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 29.03.2019 року витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_2 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
09.04.2019 року на виконання вказаної ухвали суду, до суду надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №1127/2017.
Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11.07.2019 року витребувано з Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
23.07.2019 року на виконання зазначеної ухвали суду надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №686/1990.
В судове засідання призначене на 22.08.2019 року позивач та його представник не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 19.08.2019 року до суду надійшла заява від позивача, в якій останній позовні вимоги підтримав, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності.
Представник відповідача Одеської міської ради у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою представника позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що 21 серпня 2017 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , склала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Журавлем М.В., зареєстровано в реєстрі за №1427.
За умовами заповіту, ОСОБА_2 на випадок своє смерті здійснила розпорядження, згідно з яким усе майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй, та на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України).
Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України).
Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. (ч.1 ст.1235 ЦК України).
Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. (ч.2 ст.1235 ЦК України).
На підставі вищевикладеного вбачається, що спадкоємцем за майном ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивач ОСОБА_1 .
Судом під час розгляду справи, було витребувано належним чином завірену копію спадкової справи №1127/2017, заведену до майна ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якої вбачається, що єдиним спадкоємцем до майна померлої є ОСОБА_1 .
Так, ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом 22.11.2017 року звернувся до державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у місті Одесі з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 було повідомлено, що померла ОСОБА_2 , мешкала та була фактично власником домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташовано на земельній ділянці площею 1195,14 кв.м.
Однак, постановою державного нотаріуса від 16 січня 2019 року, ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , з підстав того, що не надано належних документів на підтвердження належності померлій на праві власності вказаного домоволодіння.
На підставі викладеного, оскільки ОСОБА_1 не було доведено належними документами належність на день смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності домоволодіння АДРЕСА_2 , він був вимушений звернутись до суду з цим позовом.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Щодо належності ОСОБА_2 на праві власності домоволодіння АДРЕСА_2 , суд зазначає наступне.
З наданих до суду документів, судом встановлено, що на підставі рішення народного суду 4 відділу Кагановічевського району міста Одеси від 29.07.1947 року, свідоцтва про право власності, виданого ОГЖУ від 15.04.1952 року, домоволодіння АДРЕСА_3 , розташоване на земельній ділянці, площею 1195,14 кв.м., належало на право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в рівних частках, а саме кожному по 1/3 частці домоволодіння.
Відповідно до відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради від 30.08.2017 року за вих. №5342-11/2259, право власності на вказаний будинок, станом на 31.12.2012 року, зареєстровано на підставі зазначених документів за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в рівних частках, а саме за кожним по 1/3 частці домоволодіння.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_7 , про що 10.02.1952 року Кагановічевським рай бюро ЗАГСу міста Одеси складено відповідний актовий запис №225, в якому в гарфі відомості про матір вказано ОСОБА_3 , в графі відомості про батька ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .
Отже, судом встановлено, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_4 .
ОСОБА_3 також є матір`ю іншого співвласника спірного домоволодіння - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 , серії НОМЕР_3 , актовий запис №5, а також довідкою Народного комісаріату внутрішніх справ УРСР, запис акту про шлюб №49 від лютого 1945 року, відповідно до якої ОСОБА_5 одружилась з ОСОБА_7 , за наслідком чого змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».
На підставі викладеного вбачається, що на підставі рішення народного суду 4 відділу Кагановічевського району міста Одеси від 29.07.1947 року, свідоцтва про право власності, виданого ОГЖУ від 15.04.1952 року, домоволодіння АДРЕСА_3 , розташоване на земельній ділянці площею 1195,14 кв.м., належало на право власності ОСОБА_3 , та її двом дітям: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в рівних частках, а саме кожному по 1/3 частці домоволодіння.
Щодо частки належної ОСОБА_4 .
ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_4 у віці 50 років помер, про що 06.04.1971 року складено актовий запис №19, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .
З матеріалів справи вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , ніхто зі спадкоємців не звертався.
Відповідно до наданої довідки про склад сім`ї №688 від 21.08.2017 року вбачається, що в домоволодінні АДРЕСА_3 , розташованому на земельній ділянці, площею 1195,14 кв.м., на день смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 , крім померлого, за цією адресою була також зареєстрована його матір - ОСОБА_3 , з 1944 року.
У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13, зазначено, що якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно оформлення права на спадщину.
Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, в редакції яка діяла на день смерті ОСОБА_4 , при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.
Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР, спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступ у володіння спадковим майном.
З урахуванням того, що з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , ніхто зі спадкоємців не звертався, однак на день смерті останнього, з ним була зареєстрована та мешкала його матір ОСОБА_3 , яка належить до спадкоємців першої черги, суд вважає встановленим, що ОСОБА_3 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті сина - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 , яка складалась з 1/3 частки домоволодіння АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці, площею 1195,14 кв.м., однак не зареєструвала своє право власності на вказану частку.
На підставі викладеного вбачається, що після смерті сина ОСОБА_4 , ОСОБА_3 фактично стала власником 2/3 часток домоволодіння АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці, площею 1195,14 кв.м., власником іншої 1/3 частки майна залишилась ОСОБА_5 .
Надалі ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 95 років померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , про що 05.03.1990 року Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції було складено відповідний актовий запис №1919, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 .
Після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 , відкрилась спадщина на належне останній за час життя майно: 1/3 частки домоволодіння АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці, площею 1195,14 кв.м., яка належала померлій на праві спільної часткової власності, а також 1/3 частка домоволодіння, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 , право власності на яку померла за час життя не зареєструвала.
За час життя, ОСОБА_3 24 січня 1984 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за №1-806, за умовами якого ОСОБА_3 заповіла усе належне їй майно на день смерті своїй онучці ОСОБА_2 .
Судом під час розгляду справи, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи було витребувано належним чином завірену копію спадкової справи №686/90, заведену до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 .
З вказаної спадкової справи, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 , звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори, 20.08.1990 року її онучка ОСОБА_2 , як спадкоємець в порядку спадкування за заповітом.
Однак, свідоцтво про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 , державним нотаріусом не видавалось.
Статтею 549 ЦК УРСР, в редакції яка діяла станом на час прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.
На підставі викладеного вбачається, що єдиним спадкоємцем до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 , за заповітом була ОСОБА_2 , яка в межах встановленого законом шестимісячного строку звернулась до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої заведено спадкову справу, однак не отримала відповідне свідоцтво про прийняття спадщини та не зареєструвала право власності на вказане майно, однак у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 , яка складається з 2/3 часток домоволодіння АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці, площею 1195,14 кв.м.
Також судом встановлено, що ОСОБА_2 є дочкою співвласника вказаного домоволодіння ОСОБА_5 .
Факт родинного зв`язку підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , серії НОМЕР_6 , актовий запис №538 вчиненого Кагановічевським рай відділом ЗАГСу, та свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_7 , відповідного до якого 22.04.1970 року ОСОБА_9 одружилась з ОСОБА_10 , про що складено актовий запис №396, за наслідком чого ОСОБА_9 змінила прізвище на « ОСОБА_11 ».
Щодо належності ОСОБА_5 , на праві власності вказаного майна - 1/3 частки домоволодіння АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці, площею 1195,14 кв.м., суд зазначає наступне.
Як вже судом встановлювалось, 1/3 частка домоволодіння АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці площею 1195,14 кв.м., належала на праві власності на підставі рішення народного суду 4 відділу Кагановічевського району міста Одеси від 29.07.1947 року, свідоцтва про право власності, виданого ОГЖУ від 15.04.1952 року, фізичній особі, зазначено російською, як: « ОСОБА_12 ».
На підставі вищевикладених документів та обставин встановлених судом, вбачається, що за вказаною адресою значиться співвласником та мешкає, фізична особа, зазначено українською ОСОБА_5 .
Також, як вже судом встановлювалось, саме ОСОБА_5 , як мешканець зазначеного будинку є родичем ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .
Пунктом 6 частини 1 статті 315 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.
При викладених обставинах, оцінивши та проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що факт належностіОСОБА_5 рішення народного суду 4 відділу Кагановічевського району міста Одеси від 29.07.1947 року, свідоцтва про право власності, виданого ОГЖУ від 15.04.1952 року, згідно яких ОСОБА_5 на підставі спільної часткової власності належить 1/3 частка домоволодіння АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці площею 1195,14 кв.м., слід вважати встановленим.
ІНФОРМАЦІЯ_12 померла ОСОБА_5 , про що 16.01.2009 року Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції складено актовий запис №83, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8 .
З матеріалів справи вбачається, що з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_13 , ніхто зі спадкоємців не звертався.
Згідно з довідкою про склад сім`ї за №688, від 21.08.2017 року, вбачається, що на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_13 , ОСОБА_5 , остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з якою також була зареєстрована її дочка ОСОБА_2 , яка була зареєстрована з 1968 року.
Згідно зі ст. 1261 ЦК України, в редакції, яка діяла на час смерті ОСОБА_5 , у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
На підставі викладеного вбачається, що ОСОБА_2 , як дочка ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_13 , будучи єдиним спадкоємцем до майна померлої, проживаючи зі спадкодавцем за однією адресою, не надавши заяви про відмову від прийняття спадщини, вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_13 , яка складалась з 1/3 частки домоволодіння АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці, площею 1195,14 кв.м.
Отже, з урахуванням вищевикладених встановлених обставин в сукупності вбачається, що ОСОБА_2 прийняла спадщину, однак за час життя не зареєструвала за собою право власності на неї, яка складається з:
- 2/3 часток домоволодіння АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці, площею 1195,14 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 , якій в свою чергу за час життя належало на праві власності: 1/3 частка домоволодіння на підставі рішення народного суду 4 відділу Кагановічевського району міста Одеси від 29.07.1947 року, свідоцтва про право власності, виданого ОГЖУ від 15.04.1952 року; та 1/3 частка, як спадщина після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 , яку ОСОБА_3 прийняла належним чином, однак за час життя права власності за собою не зареєструвала;
- 1/3 частки домоволодіння АДРЕСА_3 , розташованого на земельній ділянці, площею 1195,14 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_12 , якій вказане майно належало на праві спільної часткової власності на підставі рішення народного суду 4 відділу Кагановічевського району міста Одеси від 29.07.1947 року, свідоцтва про право власності, виданого ОГЖУ від 15.04.1952 року.
Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовленого 31.08.2017 року КП «БТІ» ОМР за замовленням ОСОБА_2 , зазначене домоволодіння має загальну площу 123 кв.м. Інформація про самовільно збудовані приміщення - відсутня.
Судом вже було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , померла, спадкоємцем до майна якої за заповітом від 21 серпня 2017 року є позивач ОСОБА_1 .
Оскільки ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , за час життя не було зареєстровано право власності на вищевказане майно, позивач позбавлений отримати свідоцтво про прийняття спадщини за заповітом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини не припинилися внаслідок його смерті.
Разом з тим суд зазначає про те, що відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно.
Листом від 16.05.2013р. № 24-753/04-13 «Про судову практику розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування» Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз`яснено наступне:
При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину ( ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину ( ст. 1299ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.
Згідно п.п. 4.14, 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, якщо до спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації.
Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права».
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованою Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
В матеріалах справи відсутні дані, про наявність спору щодо спадкового майна, після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , інші спадкоємці відсутні, фактично здійснив дії щодо прийняття спадщини (подання у встановлені законом термін заяви про прийняття спадщини), не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом з причин незалежних від нього, а іншим шляхом окрім як шляхом звернення до суду його право захистити неможливо, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та за необхідне, з метою відновлення порушеного права позивача, визнати за ними право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1195,14 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.
Керуючись ст.ст. 77, 81, 141, 211, 263-265, 280-282, 315, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 1220, 1222-1223, 1233, 1234, 1268, 1269 ЦК України, суд,
Позов ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 ) до Одеської міської ради (місцезнаходження: м. Одеса, пл. Думська, 1) про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_9 , право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1195,14 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.