Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 756/3332/15-ц

провадження № 61-20346св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 ,

відповідач - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація,

треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Оболонське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересахОСОБА_2 , - ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва

від 02 листопада 2016 року в складі судді Яценко Н. О. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року в складі суддів: Оніщук М. І., Українець Л. Д., Шебуєва В. А.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, треті особи: служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Оболонське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України

в м. Києві, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання ордеру недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що з 03 грудня 1993 ОСОБА_4 проходив службу в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві.

У 1995 році ОСОБА_4 вселився в кімнату №

АДРЕСА_2 , який належав Мінському (на даний час Оболонському) РУ ГУ МВС України в м. Києві, як співробітник цієї установи. Вселення на той час відбувались згідно рапорту керівництва РУ ГУ МВС України в м. Києві. У 1996 році позивач також вселилася в кімнату № АДРЕСА_2 .

З 23 січня 1997 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 отримали постійну прописку за вказаною адресою. ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_4 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_2 , який також користувався житловим приміщенням. З 22 червня

1999 року її сім`я у складі 3-х осіб перебуває на квартирному обліку в Оболонській районній державній адміністрації (облікова справа № 24432). Кімната № 92

в будинку на АДРЕСА_2 має режим гуртожитку для особового складу Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

У 2001 року ОСОБА_4 звільнився з органів внутрішніх справ, але він та члени його сім`ї продовжують користуватися житловим приміщенням та несуть витрати по його утриманню.

02 жовтня 2015 року їм стало відомо, що на підставі розпорядження Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 18 грудня 2014 року № 675 ОСОБА_3 був виданий ордер від 19 грудня 2014 року № 015047 на квартиру № 92 , в якій проживають позивачі.

Позивач вважала, що ордер від 19 грудня 2014 року № 015047 є незаконним

у зв`язку з тим, що видача ордера була здійснена на підставі інформації, Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, що дане житлове приміщення ніким не використовується, яка не відповідає дійсності. Видача ордеру була здійснена

в порушення прав позивачів, які користувались даним приміщенням на момент видачі ордера на підставі фактичних відносин найму житлового приміщення,

а також порушено права неповнолітнього.

У зв`язку із викладеним, позивачі просили суд визнати недійсним ордер

№ 015047 від 19.12.2014 на квартиру

АДРЕСА_2 , виданий на підставі розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.12.2014 № 675.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив

з відсутності визначених законом підстав для визнання недійсним ордеру,

а також з того, що виданий ордер не порушує прав позивача та її неповнолітньої дитини.

Аргументи учасників справи

У січні 2017 року представник представник ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, а закон який підлягає застосуванню, застосований не був.

У лютому 2017 року Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Рух справи

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення

у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 23 лютого 1976 року на підставі рішення Виконкому Мінської районної ради депутатів трудящих м. Києва № 52 «Про надання службової жилої площі» 36 квартир, а саме: № 10, 12, 54, 55, 56, 63, 64, 68, 69,

75-82, 84, 85, 87-94, 96, 98, 100-105, 108 в будинку АДРЕСА_2 передані під гуртожиток для особового складу Мінського РВВС (перейменоване на Оболонське РУ ГУ МВС України в м. Києві).

Відповідно до копій паспортів ОСОБА_1 , неповнолітнього ОСОБА_2 та

ОСОБА_4 вбачається, що вони зареєстровані в гуртожитку на

АДРЕСА_2 без зазначення квартири.

Наказом від 09 квітня 2001 року № 136 о/с «Щодо особового складу» відповідно до положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України ОСОБА_4 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно

з підпункту «є» (за порушення дисципліни) пункту 64

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 08 липня

2015, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2015, виселено ОСОБА_4 з житлового приміщення на

АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщенням.

У наведеній справі № 756/3332/15-цсудами встановлено, що ОСОБА_4 спеціального ордеру на зайняття жилої площі в квартирі

АДРЕСА_2 не отримував. Після звільнення з органів внутрішніх справ ОСОБА_4 квартиру в гуртожитку не звільнив та й надалі використовує службове житло без законних на те підстав.

Згідно із договором про управління коштами для будівництва (придбання) доступного житла за державної підтримки від 29 жовтня 2010 року, укладеного між Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та ОСОБА_4 , останньому надана 2-х кімнатна квартира

АДРЕСА_6 , загальною площею 77,66 кв. м, житлова 47,51 кв. м.

ОСОБА_3 з 2001 року перебуває на службі в органах внутрішніх справ, на час отримання спірного житла займав посаду заступника начальника слідчого відділу Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Розпорядженням Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації

від 18 грудня 2014 року № 675 «Про включення квартир до числа службових та надання житлової площі працівникам підприємств, організацій та установ міста Києва», затверджено спільне рішення адміністрації про надання житлових приміщень в будинку АДРЕСА_2 працівникам Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві, яким ОСОБА_3 виділено окрему службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

На підставі вказаного розпорядження Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація 19 грудня 2014 року видала ОСОБА_3 ордер № 015047

серії «С».

26 грудня 2014 року ОСОБА_3 уклав договір найму житлової площі

з комунальним підприємством «Житлосервіс «Приозерне» - ЖЕК 501 Оболонського району м. Києва та здійснив реєстрацію за новим місцем проживання по АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 20 жовтня 2015 року

ОСОБА_3 приватизував квартиру АДРЕСА_2 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

У постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-83цс15 зроблено висновок, що «статтями 58, 59 Житлового кодексу Української РСР визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Отже, ордер на жиле приміщення з огляду на його видачу на зайняте жиле приміщення може бути визнаним недійним лише

у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні зайняла його на законних підставах».

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із забезпечення родини позивача житлом,

а також з того, що ОСОБА_3 правомірно одержав спірну квартиру та законно набув на неї право власності, що встановлено у справі Оболонського районного суду міста Києва № 756/3332/15-цпро виселення ОСОБА_4 з житлового приміщення на АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщенням.

Тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним виданого ОСОБА_3 ордеру та відсутність порушення житлових прав ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_2 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Враховуючи наведене та відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване

рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересахОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар,

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков