Справа № 352/159/19
Провадження № 22-ц/4808/1083/19
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Струтинським Р.Р. 20 червня 2019 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 25 червня 2019 року,

в с т а н о в и в :

28 січня 2019 року ОСОБА_3 подала позов до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів на утримання дитини, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що згідно виконавчого листа Тисменицького районного суду № 352/1166/16-ц від 29.11.2016 року з відповідача на її користь на утримання дитини стягуються аліменти у розмірі 800 грн щомісячно. Однак, на утримання неповнолітньої дочки необхідно близько 6000 грн на місяць на продукти харчування, одяг, взуття, засоби особистої гігієни, комунальні послуги. Дочка відвідує оплачувані гуртки танцю, заняття вокалом, посилене вивчення іноземної мови. Відповідач добровільно допомоги не надає, не бере участі у додаткових витратах. Просила збільшити розмір стягнених аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 2500 грн щомісячно (а.с.1-3, 13-15).

Рішенням Тисменицького районного суду від 20 червня 2019 року позов задоволено частково. Суд ухвалив стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 1500 грн щомісячно, починаючи з 28.01.2019 року і до досягнення повноліття дитини. Вирішено питання судових витрат. Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , по виконавчому листу, виданому Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області на виконання рішення суду від 08.11.2016 року (а.с.61-63).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення норм матеріального (ст.180, 192 СК України) та процесуального (ч.3 ст.12, ст.81, ст.ст.263, 264 ЦПК України) права.

Апелянт зазначає, що розмір аліментів, встановлений судом, є завищеним та необґрунтованим. Позивач не надала належних та допустимих доказів наявності підстав зміни розміру стягуваних аліментів з часу присудження рішенням Тисменицького районного суду від 08.11.2016 року і до моменту звернення до суду з даним позовом. В той же час, позивачка у 2018 році придбала автомобіль Сitroen c-elysee, 2014 року випуску, який зареєстрований 16.08.2018 року. На даний час він сплачує аліменти ще на утримання дочки ОСОБА_6 , 2002 року народження, у розмірі 1000 грн та сина ОСОБА_7 , 2011 року народження, у розмірі 800 грн. Після набуття чинності ч.1 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» 28.08.2018 року сплачує по трьох виконавчих листах на утримання дітей у мінімальному гарантованому розмірі, передбаченому Сімейним кодексом України (1013 грн-2027*50%). Також він не працевлаштований, а тому висновок суду про спроможність сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 1500 грн не є обґрунтованим належними та допустимими доказами і розмір аліментів повинен дорівнювати мінімальному гарантованому розміру.

Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити (а.с.68-71).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалась.

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , позивача ОСОБА_3 , доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанціївиходив з положеньст. 180-183, 184, 192 СК України, ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", встановивши, що сума матеріального утримання у розмірі 800 грн є незначною та не вистачає коштів позивачу в повній мірі на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , позивач не має можливості у повній мірі утримувати дитину, встановивши, що визначений позивачем розмір аліментів у розмірі 1500 грн на дитину буде відповідати як її інтересам, так і вимогам чинного законодавства, тому дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1500 грн щомісячно.

Однак погодитись з таким висновком суду не можливо, оскільки судом допущені порушення норм процесуального та матеріального права.

Судом першої інстанції не визначено, що входить в предмет доказування при вирішенні спору про зміну розміру аліментів, неповно встановлені обставини справи, а саме не витребувані і не долучені до справи рішення, яким суд стягнув аліменти, розмір яких позивач просила змінити, інформація від державної виконавчої служби про розмір нарахованих аліментів на час розгляду справи, не перевірені обставини, які б могли свідчити про зміну матеріального або сімейного стану платника та одержувача аліментів, поліпшення або погіршення здоров`я когось із них, а також наявність інших випадків, передбачених Сімейним Кодексом, які могли б бути підставою для зміни розміру аліментів у сторону збільшення.

Крім того, судом неправильно застосовано норми матеріального права, оскільки виходячи зі змісту статті 192 СК України, спір щодо зміни розміру аліментів вирішується шляхом ухвалення рішення судом про збільшення або зменшення розміру аліментів.

У даних правовідносинах стягнення аліментів на утримання дитини відбувалося за рішенням суду від 8 листопада 2016 року.

Таким чином, для вирішення питання про зміну розміру аліментів, які стягуються за рішенням суду, законодавець не вимагає окремого рішення суду про стягнення аліментів, а встановлює порядок вирішення зміни розміру аліментів шляхом ухвалення рішення про їх збільшення або зменшення.

Отже, з огляду на положення ч. 1 ст. 192 СК України, суд мав ухвалити рішення про зміну розміру аліментів, присуджених рішенням Івано-Франківського міського суду від 8 листопада 2016 року.

Порушення норм процесуального права допущені судом першої інстанції і в частині ухвалення рішення про припинення стягнення аліментів по виконавчому листу, виданому на виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 08.11.2016 року.

Вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, регламентовано ст.ст. 430 - 446 ЦПК України.

Жодною нормою цивільного процесуального законодавства не передбачено такої процесуальної дії як припинення стягнення по виконавчому листу, тому і в цій частині рішення суду не відповідає закону.

Також апеляційний суд зауважує, що позивачем не заявлялася позовна вимога щодо про припинення стягнення аліментів по виконавчому листу.

Вирішуючи даний спір, слід виходити з таких обставин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4).

Шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 19.08.2009 року серії НОМЕР_1 (а.с.5).

Зі змісту довідок Богородчанського районного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області №№64 та 65 від 25.03.2019 року встановлено, що станом на 01.03.2019 року розрахунок боргу ОСОБА_1 по виконавчому листу №352/116/16, виданому Богородчанським районним судом, про стягнення аліментів на користь ОСОБА_3 в розмірі 800 грн щомісячно на утримання дочки немає, та що Богородчанським районним відділом юстиції в Івано-Франківській області проводиться стягнення з ОСОБА_1 ще по двох виконавчих документах: виконавчому листу №352/1938/13ц, виданому 10.12.2013 року Богородчанським районним судом про стягнення аліментів на користь ОСОБА_9 в розмірі 1000 грн щомісячно на утримання дочки, 2002 року народження; виконавчому листу №338/1443/14ц, виданому 19.12.2014 року Богородчанським районним судом про стягнення аліментів на користь ОСОБА_10 в розмірі 800 грн щомісячно на утримання сина ОСОБА_7 , 2011 року народження (а.с.32, 33).

В матеріалах справи наявна копія декларації ОСОБА_3 за 2018 рік, з якої встановлено, що вона займає посаду головного спеціаліста з питань забезпечення діяльності Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини сектору судової роботи та міжнародного співробітництва ГТУЮ в Івано-Франківській області. Заробітна плата, отримана за основним місцем роботи, складає 86901 грн, матеріальна допомога 2000 грн. Є власником автомобіля Сitroen c-elysee, 2014 року випуску, який зареєстрований за нею на 16.08.2018 року(а.с.34-36).

З довідки виконавчого комітету Гутянської сільської ради від 26.03.2019 року встановлено, що ОСОБА_1 проживає в с. Гута , Богородчанського району, не працевлаштований (а.с.39).

Апелянтом надано копії розрахункових касових документів про переказ коштів на ім`я отримувача ОСОБА_3 на суму 1944 грн від 04.01.2019 року, на суму 2027 грн від 23.03.2013 року та на суму 841,88 грн від 25.02.2013 року (а.с.40-42).

Із наданої апеляційному суду інформації регіональним сервісним центром МВС в Івано-Франківської області за №31/9/3152 від 28.08.2019 року встановлено, що згідно баз даних Єдиного державного реєстру МВС України та регіональної АІПС «Автомобіль» за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровано 23.06.2011 року транспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER, номерний знак НОМЕР_2 , 2002 року випуску.

Із наданих позивачем ОСОБА_3 за ухвалою суду відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстроване нерухоме майно, а саме будинок АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 26.12.2005 року.

Згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2016 року, що набрало законної сили 19.11.2016 року, з 16.08.2016 року стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 800 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Із довідок-розрахунків Богородчанського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 22.08.2019 року та 27.08.2019 року за №171 встановлено, що ОСОБА_1 з вересня 2016 року по серпень 2018 року державним виконавцем нараховувались аліменти щомісячно по 800 грн, у зв`язку зі зміною законодавства та розміром прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини з вересня 2018 року розмір аліментів поступово збільшується і по листопад 2018 року він складав по 972 грн щомісячно, з грудня 2018 року по 31.06.2019 року - по 1013 грн щомісячно, у липні та серпні 2019 року - по 1059 грн.

Даючи оцінку наведеним у позовній заяві та апеляційній скарзі обставинам, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.192 Сімейного кодексу України (зміна розміру аліментів) розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Тобто, зміна раніше встановленого розміру аліментів можлива за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України.

Що ж стосується розміру аліментів, які збільшуються чи зменшуються, суд повинен керуватися нормами закону, які регулюють правовідносини у разі стягнення аліментів.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ч. 1 ст. 180 та частин 1-4 ст. 181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Обставини, які суд повинен врахувати при визначенні розміру аліментів, передбачені ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України. Ці обставини стосуються як дитини, так і платника аліментів: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому ч. 2 ст. 182 передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України обов`язок щодо утримання дитини покладений на обох батьків, тобто дитину повинен утримувати не лише їх батько, а і її мати.

В силу статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», станом на 2019 рік установлено прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 грн., з 1 липня - 2118 грн., з 1 грудня - 2218 грн.

Положеннями ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, у тому числі, дітей віком від 6 до 18 років.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, колегія суддів виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини.

Вирішуючи даний спір слід врахувати, що відповідачем (апелянтом) сплачуються на користь позивача аліменти в розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого Законом для відповідного віку дитини щомісячно, відповідач сплачує аліменти ще на двох дітей, крім дитини, матір`ю якої є позивач, жодних доказів про наявність доходу у відповідача (регулярного або нерегулярного та мінливого) суду не представлено, як і доказів про зміну його матеріального стану в сторону поліпшення після ухвалення рішення про стягнення аліментів. Позивач отримує дохід у виді заробітної плати державного службовця, зазначає, що він складає приблизно 8 000 гривень щомісячно, набула у власність транспортний засіб після ухвалення рішення про стягнення аліментів та народила дитину у повторному шлюбі. Жодних обставин, які стосуються стану здоров`я і впливають на розмір аліментів, сторони не наводять.

Отже, аналізуючи встановлені обставини справи та визначені Законом підстави, які дають право на збільшення розміру аліментів, слід дійти висновку про необґрунтованість позову, оскільки позивачем не представлено доказів, які б свідчили про поліпшення матеріального стану відповідача після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів, а також наявність інших випадків, передбачених Сімейним Кодексом України, які впливають на збільшення розміру аліментів.

Доводи позивача про те, що змінився її сімейний стан, оскільки у повторному шлюбі нею народжена дитина, що призвело до збільшення витрат з її сторони на утримання дітей і зменшення фінансування потреб дочки ОСОБА_4 , батьком якої є відповідач, не заслуговують на увагу у зв`язку з тим, що відповідач не є батьком народженої дитини позивача у повторному шлюбі і тому не має обов`язку нести тягар будь-яких витрат у зв`язку з народженням цієї дитини. А позивач зобов`язана надавати утримання дочці ОСОБА_4 в розмірі, не меншому від 50 % прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини.

Обставини, на які посилається позивач, що стосуються нерегулярної сплати щомісячних аліментних платежів відповідачем та необхідності у додаткових витратах на дитину у зв`язку з розвитком її здібностей не відносяться до підстав, які дають право на збільшення розміру аліментів, а утворюють склад інших правовідносин, про вирішення яких позивач має право звернутися до суду.

Отже, позов є необґрунтований і у його задоволенні слід відмовити.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неповно з`ясував обставини справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2019 року.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко