печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Габрись О.М.,

справа № 757/18772/19-Ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач 1: ОСОБА_2

відповідач 2: ОСОБА_3

відповідач 3: ОСОБА_4

третя особа 1: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька Інна Петрівна

третя особа 2: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Лідія Василівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька Інна Петрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Лідія Василівна про визнання права власності на квартиру, визнання договорів дарування квартири недійсними та скасування державної реєстрації права власності на квартиру,

представник позивача ОСОБА_5 .

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька І.П., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Л.В. про визнання права власності на квартиру, визнання договорів дарування квартири недійсними та скасування державної реєстрації права власності на квартиру, просила:

- визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати її із володіння ОСОБА_4

- визнати недійсним договір дарування квартири від 24.03.2011, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. та зареєстровано в реєстрі за № 701.

- визнати недійсним договір дарування квартири від 01.11.2016, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солом`яною Л.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1250 (номер запису про право власності 17305340).

- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2

- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_3

- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_4 за № 17305340.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання договору комісії, укладеного 10.12.2009 між позивачем та ОСОБА_2 , остання за кошти та на користь позивача придбала двокімнатну квартиру у Печерському АДРЕСА_2 , загальною площею 77,40 кв.м. Дану квартиру ОСОБА_2 всупереч умовам укладеного з позивачем договору комісії 24.03.2011 подарувала ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. 01.11.2016 ОСОБА_3 . подарував ОСОБА_4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солом`яною Л.В.

Ухвалою суду від 07.05.2019 р. у справі відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче судове засідання на 22 липня 2019 року (а.с. 59).

1 липня 2019 від ОСОБА_2 на адресу суду надійшов відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову (а.с. 85-94, 107-109).

2 липня 2019 від ОСОБА_3 надійшов відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову (а.с. 104-105).

22 липня 2019 року проведено підготовче засідання та судовий розгляд справи призначено на 20 серпня 2019 року (а.с. 125).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Ковальчук Т.В. підтримали позовні вимоги.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позовні вимоги визнали, просили суд задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_4 та третя особа 1 - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька І.П. не з`явилася до судового засідання з невідомих причин.

Відповідач ОСОБА_4 відзив не подала.

Третя особа 2 - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Л.В. до судового засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Тому, суд розглянув справу у відсутність казаних осіб, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 10.12.2009 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем 1 - ОСОБА_2 укладено договір комісії на купівлю квартири № б/н , відповідно до якого перша виступала комітентом, друга - комісіонером (а.с. 15-16).

Згідно з п. 1.1, п. 1.2 договору ОСОБА_2 зобов`язувалася за дорученням, за рахунок, та в інтересах ОСОБА_1 придбати двокімнатну квартиру у Печерському АДРЕСА_2 , загальною площею 77,40 кв.м..

З метою виконання договору відповідно до п. 3.2, п. 3.1, п. 4.1 ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 відповідний пакет документів та кошти необхідні для виконання договору комісії, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 10.12.2009 та згодою чоловіка останньої (а.с. 17-18).

Згідно з п. 2.6 договору комісії ОСОБА_2 на вимогу комітента зобов`язаний надати останньому звіт та передати майно та всі права, оригінали відповідних договорів та інші документи стосовно квартири.

17.01.2019 в межах дії п. 2.6 договору комісії від 10.12.2009 ОСОБА_1 було скеровано до ОСОБА_2 вимогу щодо виконання договору комісії на купівлю квартири від 10.12.2009, згідно з якою ОСОБА_1 просила останню надати звіт про виконання договору, а також передати передбаченні договором права, пакет документів, в тому числі правовстановлюючі документи на майно, та відповідне майно (а.с. 45).

ОСОБА_2 листом від 04.02.2019 разом зі звітом про виконання договору комісії на купівлю квартири від 10.12.2009 № б/н від 04.02.2019 повідомила ОСОБА_1 , що нею 29.04.2010 було зареєстровано за собою право власності на придбану за кошти та для ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , що складається з 2 кімнат, жилою площею 40,50 кв.м., загальною площею 77,40 кв.м. (а.с. 46-47).

Також ОСОБА_2 повідомила, що в подальшому дану квартиру, яка відповідно до п. 1.1, п. 9.3 договору, ст. 1018 ЦК України є власністю ОСОБА_1 , 24.03.2011 було подаровано ОСОБА_3 , на умовах договору дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П. та зареєстровано в реєстрі за № 701.

Після отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 вказаних даних та згідно з Інформаційною довідкою № 156319923 від 14.02.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що 01.11.2016 ОСОБА_3 передарував Квартиру ОСОБА_4 згідно з умовами договору дарування квартири від 01.11.2016.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України, до яких віднесено, в тому числі, визнання права.

Крім того, виходячи із змісту ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Враховуючи викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Статтею 1 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому діє презумпція правомірності, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п. 5 Постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з п. 9.2 договору комісії ОСОБА_2 не мала права передавати свої права за даним договором третім особам без письмової згоди ОСОБА_1 . При цьому з моменту укладення договору комісії ОСОБА_1 не надавалося жодних подібних письмових дозволів, згідно з якими ОСОБА_2 мала би право передавати права на майно третім особам.

З огляду на вказане, всі зазначені дії ОСОБА_2 , які полягають у відчуженні майна третім особам, а не на користь ОСОБА_1 , є такими, що порушують права і охоронювані законом інтереси останньої, оскільки п. 9.3 договору комісії, а також ст. 1018 ЦК України визначено, що нерухоме майно у вигляді квартири, яка придбавається комісіонером в інтересах та за рахунок ОСОБА_1 , є власністю останньої.

ОСОБА_2 відповідно до п. 6.4, п. 2.6 договору комісії зобов`язується передати майно та всі права, оригінали відповідних договорів та інші документи на квартиру.

Пунктом 7.3 договору комісії визначено, що даний договір починає діяти з дня його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків.

З огляду на вказане ОСОБА_2 як комісіонером порушено зазначені положення договору комісії, оскільки не передано ОСОБА_1 як комітенту придбане за договором комісії майно та всі права, оригінали правовстановлюючих документів та інших документів щодо квартири.

З урахуванням того, що договір комісії не передбачає переходу права власності до комісіонера на придбане з метою виконання умов цього договору комісії нерухоме майно, то згідно з умовами даного договору ОСОБА_2 діяла саме як комісіонер в інтересах ОСОБА_1 - комітента, набувши саме для останньої визначене в договорі комісії нерухоме майно.

З огляду на вказане та відповідно до п. 1.1 договору комісії та положень ст. 1018 ЦК України право власності на квартиру виникло саме у ОСОБА_1 , а не у ОСОБА_2 .

Таким чином, придбане ОСОБА_2 за рахунок ОСОБА_1 , є власністю останньої.

Також ст. 1019 ЦК України передбачає, що комісіонер має право для забезпечення своїх вимог за договором комісії притримати річ, яка має бути передана комітентові.

Згідно зі ст. 1024 ЦК України комісіонер має право на відшкодування витрат, зроблених ним у зв`язку з виконанням своїх обов`язків за договором комісії, зокрема у випадку, якщо він або субкомісіонер вжив усіх заходів щодо вчинення правочину, але не міг його вчинити за обставин, які від нього не залежали.

Таким чином, з огляду на чинні норми законодавства, які регулюють правовідносини комісії, не передбачено права комісіонера набувати права власності на придбане для комітента за договором комісії майно, в тому числі ні вразі відмови від договору комісії, ні в разі покриття витрат на утримання та збереження комісійного майна.

Також, постановою Вищого господарського суду України від 03.12.2009 року у справі № 2-22/1277-2009 встановлено, що згідно зі статтею 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

За правочином, вчиненим комісіонером із третьою особою, не передбачено перехід права власності на таке майно до комісіонера. Так, у випадку, коли комісіонер на виконання доручення комітента придбає те чи інше майно за рахунок останнього, таке майно належить комітентові на праві власності.

Крім того, незважаючи на цілком самостійний зобов`язально-правовий статус комісіонера в договорі, закон передбачає, що усе майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю останнього. Ця норма є винятком із загального правила про момент виникнення права власності у набувача майна за договором (ч. 1 ст. 334 ЦК України), яка пов`язує виникнення права власності у набувача за договором з моменту передання майна.

Таким чином, комітент відповідно до положень ст. 334 ЦК України набуває право власності на майно не з моменту його фактичного отримання від комісіонера, а з моменту переходу такого майна до комісіонера.

Відповідно, з цього моменту комітент набуває усіх прав та обов`язків, як власник, зокрема, право власності на продукцію, плоди та доходи, одержані від речі (ст. 189 ЦК України); можливість захищати порушене право власності, в тому числі шляхом пред`явлення віндикаційного позову (ст. 387 ЦК України); нести тягар утримання майна (ст. 322 ЦК України) тощо.

Також ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 та в порушення умов договору комісії, а саме п. 9.2, п. 9.3, п. 2.6, не маючи необхідних повноважень щодо розпорядження квартирою комітента, зареєструвала право власності за собою та в подальшому подарувала належну ОСОБА_1 квартиру ОСОБА_3 , який згодом передарував її ОСОБА_4 .

Згідно зі ст. 330 ЦК України якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною 3 ст. 388 ЦК України визначено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 того ж Кодексу якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Як вбачається із ч. 1 ст. 317 ЦК України змістом права власності є права власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Добросовісне придбання в розумінні ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

З урахуванням наведеного позовні вимоги про визнати за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребування її із володіння ОСОБА_4 ; визнання недійсним договору дарування квартири від 24.03.2011, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І.П., зареєстрований в реєстрі за № 701; визнання недійсним договір дарування квартири від 01.11.2016, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солом`яною Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1250 (номер запису про право власності 17305340) підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Тому, позовні вимоги щодо скасування останньої реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_4 та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_4 за № 17305340 підлягають задоволенню на відміну від інших позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_2 та відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_2 , а також державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_3 та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 11 141 грн. 80 коп., сплачений позивачем при подання позову, підлягає стягненню з відповідачів порівну, по 3 713 грн. 93 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. 1011, 1019, 1024, 330, 387, 388, 203, 215, 216 ЦК України, ст. 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька Інна Петрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Лідія Василівна про визнання права власності на квартиру, визнання договорів дарування квартири недійсними та скасування державної реєстрації права власності на квартиру - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та витребувати її із володіння ОСОБА_4 .

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 24.03.2011, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою Інною Петрівною, зареєстрований в реєстрі за № 701.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 01.11.2016, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солом`яною Лідією Василівною, зареєстрованого в реєстрі за № 1250 (номер запису про право власності 17305340).

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності ОСОБА_4 за №17305340.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 3 713 грн. 93 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

відповідач 1: ОСОБА_2 : АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

відповідач 2: ОСОБА_3 : АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3

відповідач 3: ОСОБА_4 : АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

третя особа 1: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Затварницька Інна Петрівна: АДРЕСА_7

третя особа 2: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солом`яна Лідія Василівна: АДРЕСА_8 .

Суддя О.В.Батрин