печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2019 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Вовк С. В.,

при секретарі судових засідань Брачуні О. О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Семенюка П. А.,

представника третьої особи Харабара Т. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, про стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації витрати частини доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позиція сторін у справі

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 50 175, 24 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 червня 2016 року по 17 липня 2019 року у розмірі 348 231, 00 грн, компенсацію в розмірі 22 019,12 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з особового складу від 20 серпня 2015 року № 13 ОСОБА_2 звільнений з посади директора Науково-дослідного економічного інституту 26 серпня 2015 року. Однак, з 25 серпня 2015 року по 25 грудня 2015 року він перебував на лікарняному. Незважаючи на неодноразові звернення ОСОБА_2 щодо проведення з ним розрахунку при звільненні, в тому числі і виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності до відповідача йому так і не перераховані грошові кошти, належні за листками непрацездатності.

Роботодавець оплату перших п`яти днів тимчасової непрацездатності працівнику внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснює за рахунок коштів підприємства, установи, організації та повинен вчинити для цього певні дії, зокрема отримати лист непрацездатності від працівника; провести розрахунок суми оплати за перші п`ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок своїх коштів та суми допомоги по тимчасовій непрацездатності; заповнити та подати до Фонду соціального страхування заяви-розрахунку про нараховані застрахованій особі суми матеріального забезпечення за їх видами; отримати фінансування від Фонду соціального страхування на спеціальний рахунок, що відкривається роботодавцем, та здійснити виплату лікарняних позивачу. Разом з тим, відповідач не виплатив позивачу допомогу по тимчасовій непрацездатності за листами непрацездатності в тому числі і за перші п`ять днів за рахунок коштів роботодавця.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обв`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Крім того, у випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідач подав відзив на позов, в якому зазначив, що так як між сторонами виник спір про стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності в тому числі і з підстав, передбачених контрактом - пункт 2 статті 36 КЗпП України, а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, то норми частини 3 статті 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються. Таким чином звільнення працівника по закінченню строку дії контракту може відбутись в період тимчасової непрацездатності (лікарняного) і це не суперечить чинному трудовому законодавству України. Відповідач також зазначив, що ОСОБА_2 порушив строки встановленні частиною першою статті 223 КЗпП України оскільки виплати по тимчасовій непрацездатності не належать до фонду оплати праці та обмежені строком звернення до суду в один місяць на відміну від порушення законодавства про оплату праці.

Представник позивача подала до суду заперечення на відзив, в яких зазначила, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача та представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні.

Процесуальні дії

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 травня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Фактичні обставини справи

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

18 серпня 2014 року між ОСОБА_2 та Міністерством економічного розвитку і торгівлі України укладено контракт № 10, на підставі якого позивача було призначено на посаду директора Науково-дослідного економічного інституту, строком дії з 26 серпня 2014 року по 26 серпня 2015 року.

Наказом Міністра економічного розвитку і торгівлі України № 13 від 20 серпня 2015 року позивача звільнено з займаної посади 26 серпня 2015 року у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

З 25 серпня 2015 року по 25 грудня 2015 року ОСОБА_2 перебував на лікарняному.

Позивач зазначив, що незважаючи на неодноразові звернення ОСОБА_2 щодо проведення з ним розрахунку при звільненні, в тому числі і виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності до відповідача йому не перераховані грошові кошти, належні за листками непрацездатності, а саме:

серії АГІ № 848974 з 25.08.2015 р. по 11.09.2015 р. у розмірі 7 466, 94 грн;

серії АГЧ № 465344 з 12.09.2015 р. по 28.09.2.015 р. у розмірі 6 976, 97 грн;

серії АГЗ № 639252 з 29.09.2015 р. по 23.10.2015 р. у розмірі 10 260, 25 грн;

серії АГЧ № 608702 з 24.10.2015 р. по 17.11.2015 р. у розмірі 10 701, 00 грн;

серії АГЧ № 629862. з 18.11.2.015 р. по 07.12.2015 р. у розмірі 8 342, 40 грн;

серії АГЧ № 406752 з 08.12.2015 р. по 18.12.2015 р. у розмірі 4 419, 03 грн;

серії АГЧ № 933411 з 21.12.2015 р. по 25.12.2015 р. у розмірі 2 008, 65 грн.

Всього грошових коштів у сумі 50 175, 24 грн.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

У статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За змістом пункту 1 частини першої статті 22 КЗпП України допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві.

У частині другій цієї статті визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою цієї статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 760/18557/15-ц (провадження № 61-246св17).

З огляду на викладене суд відхиляє доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 порушив строки встановленні частиною першою статті 223 КЗпП України оскільки виплати по тимчасовій непрацездатності не належать до фонду оплати праці.

Обчислення середньої заробітної плати для здійснення оплати днів тимчасової непрацездатності проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку середньоденна заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період (12 календарних місяців) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на яку нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхові внески на відповідні види загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - єдиний внесок та/або страхові внески), на кількість календарних днів зайнятості (відповідно до видів страхування - період перебування у трудових відносинах, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими договорами, проходження служби, провадження підприємницької або іншої діяльності, пов`язаної з отриманням доходу безпосередньо від такої діяльності) у розрахунковому періоді без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, - тимчасова непрацездатність, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком, відпустка без збереження заробітної плати (далі - поважні причини).

Місяці розрахункового періоду (з першого до першого числа), в яких застрахована особа не працювала з поважних причин, виключаються з розрахункового періоду.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до умов трудового контракту призначався на посаду директора Науково-дослідного економічного інституту на строк з 26 серпня 2014 року по 26 серпня 2015 року, а звільнений із посади 26 серпня 2015 року.

Тобто ОСОБА_2 за перебування на лікарняному 25 серпня 2015 року мав право на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка у день його звільнення 26 серпня 2015 року (та у подальшому) всупереч статті 116 КЗпП України виплачена не була, а тому підлягає стягненню у судовому порядку у розмірі 414, 83 грн.

Суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача допомоги по тимчасовій непрацездатності за листками непрацездатності, які охоплюють період після 26 серпня 2015 року, адже у цей день закінчив свою дію трудовий контракт, а наказ про звільнення не оскаржений та не скасований.

Оскільки роботодавець не виконав вимоги статті 116 КЗпП України, то суд приходить до висновку про застосування до відповідача наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України у формі стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02. 1995 № 100 (далі - Порядок).

Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.

Згідно з пунктом 8 розділу 4 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня. середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до останнього абзацу пункту 4 Порядку, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до Контракту № 10 від 18 серпня 2014 року посадовий оклад ОСОБА_2 складав 4 210, 00 грн. Надбавки за високі досягнення у праці, за виконання особливо важливої роботи, за складність, напруженість у роботі у розмірі 50 % посадового окладу - 2 105, 00 грн. Надбавки за стаж наукової роботи у відсотках складав: доплата за науковий ступінь доктора економічних наук у розмірі 25 % посадового окладу - 1 052, 50 грн; доплата за вчене звання професора кафедри статистики у розмірі 33 % посадового окладу - 1 389, 30 грн; надбавка за почесне звання «Заслужений економіст України» 20 % посадового окладу - 842, 00 грн. Всього заробітної плати у місяць згідно контракту 9 598, 80 грн.

Розрахунок середнього заробітку позивача за один день:

В березні 2016 року - 22 робочих днів, в квітні 2016 року - 21 робочих днів (загалом 43 робочих днів).

Нарахована заробітна плата Позивача за два місяці роботи (березень, квітень 2016 року) - 19 197, 60 грн (9 598, 80 + 9 598, 80), відповідно 446, 45 грн за один робочий день.

В періоді часу з 01.06.2016 по 17.07.2019 - 780 робочих днів.

Таким чином, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по виплаті заробітній плати позивача, що підлягає стягненню з відповідача, складає (446,45 х 780) - 348 231, 00 грн.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», за яким сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно з розрахунком зробленим стороною позивача відповідач має сплатити компенсацію у розмірі 22 019, 12 грн.

Доводи відповідача про те, що звільнення працівника по закінченню строку дії контракту може відбутись в період тимчасової непрацездатності (лікарняного) і це не суперечить чинному трудовому законодавству України не приймаються судом до уваги, оскільки наказ про звільнення є чинним та позивачем не оскаржувався, а сума допомоги по тимчасовій непрацездатності стягнута судом до дати звільнення.

Керуючись ст. ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 267, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (адреса: 01008, м. Київ, вул. М.Грушевського, 12/2, ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (адреса: 01008, м. Київ, вул. М.Грушевського, 12/2, ), Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві (адреса: 03062, м. Київ, проспект Перемоги, 92/2, ), про стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації витрати частини доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (адреса: 01008, м. Київ, вул. М.Грушевського, 12/2, ) на користь ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 414, 83 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку з 01 червня 2016 року до 17 липня 2019 року у розмірі 348 231, 00 грн, за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові компенсацію у розмірі 22 019, 12 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено 21 серпня 2019 року.

Суддя С. В. Вовк