16.07.2019 Єдиний унікальний номер 205/5391/17
Провадження № 2/205/139/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 року м. Дніпро

Ленінський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Шавули В.С.

за участю секретаря Далакян Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: відділ у м. Дніпрі Головного управляння Держгеокадастру у Дніпропетровській області про припинення та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 22 серпня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: відділ у м. Дніпрі Головного управляння Держгеокадастру у Дніпропетровській області про припинення та визнання права власності (а.с.2-6).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі договору дарування від 28.08.2004 року вона є власником домоволодіння з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1 , яке розташовано на земельній ділянці площею 192 кв.м. Починаючи із 2004 року та по теперішній час позивач постійно мешкає та користується вказаним домоволодінням та земельною ділянкою.

Для вирішення питання щодо впорядкування документів на земельну ділянку позивач з`ясувала, що право власності на земельну ділянку площею 193 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі державного акту на землю від 12.04.2001 року.

Позивач вважала, що за договором дарування отримала у власність домоволодіння та земельну ділянку на якій воно розташовано.

Уточнивши свої вимоги та посилаючись на викладені у позові обставини позивач просить суд припинити право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0193 га, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 12.04.2001 року, номер держ.реєстрації 035191, виданого на підставі рішення виконавчого комітету міської ради від 15.03.2001 року за №560; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0192 га, по АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 23 серпня 2017 року відкрито провадження у справі (а.с.22).

Ухвалою суду від 07 березня 2019 року провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_4 закрито.

В ході розгляду справи залучено в якості відповідача ОСОБА_3 .

Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України.

Позивач в особі свого представника ОСОБА_6 , до суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити у повному обсязі (а.с.167).

Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про причини своєї неявки не повідомили. Письмових заяв та відзивів на позов не надавали.

Третя особа в особі свого представника у судове засідання не з`явилась. Про причини неявки представника не повідомила. Письмових заяв, клопотань та пояснень не надавала.

До суду повернулись поштові відправлення, що направлялись відповідачам та третій особі із поштовими відмітками «за закінченням терміну зберігання», «Інші причини».

У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року).

Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України.

Суд, вислухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 являвся власником домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій воно розташовано.

Право власності на земельну ділянку за ОСОБА_5 зареєстровано на підставі державного акту на право власності на землю від 12.04.2001 року, номер державної реєстрації 035191, виданого на підставі рішення виконкому міської ради від 15.03.2001 року №560. Кадастровий номер земельній ділянці не присвоювався (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с.73). З матеріалів спадкової справи , заведеної після його смерті вбачається, що спадщину прийняли спадкоємці ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (а.с.71,72), яким видано свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.01.2004 року, згідно яких вони отримали у спадщину по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.82,83).

28 серпня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 подарували ОСОБА_1 по 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_1 , яке розташовано на земельній ділянці АДРЕСА_2 кв.в., про що складено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Мартиненко Н.Ю. зареєстрований в реєстрі за №1833 (а.с.8).

Право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , належним чином зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.9).

З відомостей ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 20.04.2017 року вбачається, що станом на 01.01.2013 року у Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0193 га по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 (а.с.13).

Відповідно до ст.. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст.. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності та право користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою посвідчуються державними актами.

Стаття 131 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлювала, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог ЗК України.

У відповідності до ст..377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно до ст..120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У відповідності до ст.. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно зі ст.. 140 Земельного кодексу України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Статтею 141 Земельного кодексу України визначено підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема : набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Отже, зважаючи на викладені обставини можна зробити висновок про те, що із переходом права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_7 по 1/2 частині в порядку спадкування за законом до них перейшло право власності і на земельну ділянку, на якій воно розташовано. У свою чергу, будучи власниками вказаного домоволодіння вони здійснили його дарування ОСОБА_1 , до якої фактично разом із домоволодінням перейшла спірна земельна ділянка на якій воно розташовано.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що право приватної власності на землю зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на землю виданого 12.04.2001 року на підставі рішення виконавчого комітету міської ради від 15.03.2001 року за №560, порушує права ОСОБА_1 щодо володіння, користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою, так як ставши власником домоволодіння АДРЕСА_1 до неї перейшло і право власності на земельну ділянку, на якій воно розташовано, у зв`язку із чим, право приватної власності на землю ОСОБА_8 підлягає припиненню.

Щодо вимог позову про визнання права власності на земельну ділянку суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю набувається та реалізується його суб`єктами виключно відповідно до закону.

Згідно зі ст..373 ЦК України, право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Отже, суб`єктивне право власності на землю виникає на підставах та у порядку, визначеному Земельним кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Підставою виникнення права власності на землю є юридичний факт, з яким закон пов`язує виникнення такого права. Згідно з Земельним кодексом України до юридичних фактів, на підставі яких виникає право приватної власності на землю, належать: 1) рішення органу влади про передачу земельної ділянки громадянинові у приватну власність; 2) цивільно-правова угода; 3) успадкування земельної ділянки.

Порядок набуття права приватної власності на землю залежить від підстав набуття землі у власність.

Так, враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що вимоги позову щодо визнання права власності на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , не підлягають задоволенню, так як нею має бути особисто здійснено оформлення права власності на спірну земельну ділянку.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визнання права власності є виключним способом захисту.

Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є законними, обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню в частині вимог щодо припинення права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0193 га, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 12.04.2001 року, номер державної реєстрації 035191, виданого на підставі рішення виконавчого комітету міської ради від 15.03.2001 року за №560.

На підставі викладеного, керуючись ст.9, ст.41, ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, ст.ст. 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, постановою Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Земельним кодексом України, , ст.ст.11, 12, 15, 16, 20, 316-319, 377, 1225 ЦК України, ст.ст. 2-5, 7, 10-13, 76-82, 89, 95, 141, 247, 258, 259, 263-265, 272 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: відділ у м. Дніпрі Головного управляння Держгеокадастру у Дніпропетровській області про припинення та визнання права власності, - задовольнити частково.

Припинити право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0193 га, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 12.04.2001 року, номер державної реєстрації 035191, виданого на підставі рішення виконавчого комітету міської ради від 15.03.2001 року за №560.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 25 липня 2019 року.

Суддя В.С. Шавула