ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 635/5240/18

Провадження № 22-ц/ 818/3254/19

4 вересня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство "Харківобленерго",

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області, ухвалене 23 квітня 2019 року о 16 годині 52 хвилини у складі судді Панас Н.Л. (повне рішення складене 2 травня 2019 року),

УСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення ціни наданої йому Акціонерним товариством "Харківобленерго" послуги з електропостачання за період з 01.07.2017 по 01.07.2018 з урахуванням сплачених ним за цей період коштів.

Позов обґрунтований тим, що 24 червня 2014 року між сторонами у справі був укладений договір про користування електроенергією № 24572, що припинив дію 24.06.2018. За місяць до припинення дії договору, 24.05.2018, позивач звернувся до відповідача з пропозицією укласти новий договір. На своє звернення від 24.05.2018 ОСОБА_1 отримав відповідь про те, що станом на 31.05.2018 його борг по оплаті за користування електроенергією складає 428 грн 91 коп. З даним боргом позивач не згодний, оскільки у період з 01.07.2017 по 01.07.2018 він своєчасно та в повному обсязі сплачував за використану електроенергію за фактичними показаннями приладу обліку. Проте відповідач не врахував здійснені ним платежі за використану електроенергію та на підставі власних розрахунків невірно визначив ціну отриманої ним послуги.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 квітня 2019 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що згідно з Положенням про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженим Указом Президента України №715/2014 від 10 вересня 2014 року, встановлення тарифів на електроенергію відноситься до повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі НКРЕКП). На виконання своїх повноважень постановою НКРЕКП №220 від 26.02.2015 (з наступними доповненнями та змінами) були встановлені тарифи на електроенергію, що відпускається населенню з 1 березня 2017 року. Суд відхилив доводи позивача стосовно застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про захист прав споживачів» тому, що правовідносини врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги» і прийнятими на його основі нормативно-правовими актами. Зазначені нормативно - правові акти по відношенню до Закону України «Про захист прав споживачів» є спеціальними, а тому саме вони повинні застосовуватися для регулювання спірних правовідносин. Суд також не взяв до уваги надані позивачем у якості письмових доказів копії платіжних доручень щодо оплати послуг з електропостачання, оскільки з даних платіжних доручень не вбачається коли саме позивачем здійснена або не здійснена оплата за даний вид послуг.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. А саме, на неповне з`ясування судом обставин у справі, не відповідність висновків суду встановленим у справі обставинам та, як слідство, порушення норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дав належної оцінки доводам позивача та безпідставно не застосував до спірних правовідносин вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Не розглянув позовні вимоги про визначення правильності нарахування плати (ціни) за надані відповідачем послуги, що складається з тарифу за 1 кВт електроенергії, що встановлений НКРЕП, помножений на кількість фактично використаних позивачем кВт за один місяць.

У відзиві на апеляційну скаргу Кірєєв Ігор Миколайович, який діє в інтересах акціонерного товариства (надалі АТ) «Харківобленерго», просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін. Посилається на те, що суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення, оскільки позивачем не доведено порушення його прав, свобод чи законних інтересів. Нарахування позивачу плати за спожиту електричну енергію здійснювалося відповідачем за діючими тарифами у відповідному розрахунковому періоді та на підставі даних показників засобу обліку, що були зняті при контрольному огляді даного засобу обліку.

У листі від 12 червня 2019 року ОСОБА_1 заперечував проти врахування судом відзиву на апеляційну скаргу, посилаючись на його невідповідність вимогам ч.3 ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та отримує комунальні послуги з електропостачання, які надає АТ «Харківобленерго», за вказаною адресою.

Відмовляючи позивачу у задоволені позову суд керувався пунктом 5 статті 1, частиною 4 ст. 5, ст.ст. 13, 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), Положенням про НКРЕКП, затвердженим Указом Президента України №715/2014 від 10 вересня 2014 року, що надають визначення комунальних послуг та їх види залежно від функціонального призначення та порядку формування цін на послуги й виходив з того, що формування тарифів за електроенергію, яка відпускається населенню, здійснюється НКРЕКП. На виконання зазначених повноважень постановою НКРЕКП №220 від 26.02.2015 року (з наступними доповненнями та змінами) були встановлені тарифи на електроенергію з 01 березня 2017 року, тому відповідач не може самостійно визначати ціну за надані позивачу послуги. При цьому суд відмовив позивачу у застосуванні до спірних правовідносин вимог Закону України «Про захист прав споживачів»

Згідно з частинами 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п.п. 1-4 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Судова колегія вважає, що оскаржуване рішення не повністю відповідає зазначеним вимогам.

Зі змісту позову ОСОБА_1 вбачається, що позивач просив суд зобов`язати АТ «Харківобленерго» визначити ціну наданих йому послуг з електропостачання за період з 01.07.2017 по 01.07.2018 з урахуванням сплачених ним за цей період коштів.

Тобто позивач не оскаржував встановлені НКРЕП тарифи, а наполягав на тому, що відповідач нарахував йому плату за надані послуги виходячи не з фактичних показань приладу обліку, а на власний розсуд.

На підтвердження позову надані: копія проекту договору про користування електричною енергією, згідно з яким заборгованість по сплаті за використану позивачем електричну енергію станом на 31.05.2018 становить 428 грн 91 коп. (а.с. 11- 12), довідку абонента, згідно якої поточна заборгованість ОСОБА_1 станом на 19.07.2018 становить 452 грн 26 коп. (а.с. 13), копії квитанцій про сплату позивачем послуг з електропостачання у період з 01.07.2017 року по 01.07.2018 року з зазначенням показань приладу обліку (а.с. 14 - 16).

Відмовляючи позивачу у задоволені позову, суд керувався Положенням про НКРЕКП, затвердженим Указом Президента України №715/2014 від 10 вересня 2014 року, та виходив з того, що встановлення ціни за електроенергію не відноситься до компетенції відповідача.

Таким чином, за результатами розгляду позову суд зробив невірний висновок щодо характеру спірних правовідносин та, як слідство, не застосував до них норму матеріального права, що підлягала застосуванню.

Судова колегія вважає правильним застосування до спірних правовідносин вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року

№ 1875-IV ( надалі Закон № 1875-IV), проте не може погодитися з висновком суду про неможливість застосування до дійсного спору вимог Закону України « Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (надалі Закон №1023-XII).

Відповідно до преамбули Закону №1023-XII цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності.

Пункт 22 ст.1 Закону №1023-XII визначає споживача як фізичну особу, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем (виготовником, виконавцем), про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов`язки сторін, суд має виходити як із норм Закону і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм Цивільного кодексу України та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону.

Таким чином, Закон № 1875-IV та Закон №1023-XII є основними нормативними актами в сфері захисту прав споживача житлово-комунальних послуг і висновок суду про їх співвідношення як загального та спеціального законів є хибним.

Згідно п.6 ч.1 ст.15 Закону №1023-XII споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції.

Обмеження права споживача будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) на одержання зазначеної інформації є порушенням прав споживачів (п.5 ч.1 ст.21 Закону №1023-XII).

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону №1023-XII захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Пунктами 1, 2 частини першої ст. 20 Закону № 1875-IV встановлені права споживача комунальних послуг одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо.

За змістом ст. 32 Закону № 1875-IV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством. У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу. У разі зміни цін/тарифів на житлово-комунальні послуги виконавець/виробник не менше ніж за 15 днів до введення їх у дію повідомляє про це споживачів з посиланням на рішення відповідних органів. Платіжний документ може містити графи, в яких зазначаються суми до сплати за надані послуги, не проплачені повністю споживачем у попередній розрахунковий період. Платіжний документ не може містити графи, в яких зазначаються суми за оплату послуг, не передбачених договором, або суми доплат за надані послуги понад ті, що передбачені діючими тарифами.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Діючим законодавством визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України).

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно із вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести підставу пред`явленого позову. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Як споживач комунальних послуг, що має право на отримання інформації про правильність нарахування плати за спожиту електроенергію, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою зобов`язати АТ «Харківобленерго» визначити ціну наданих йому послуг з електропостачання за період з 01.07.2017 по 01.07.2018 з урахуванням сплачених ним за цей період коштів.

Відповідно до ст. ст.12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані повивачем копії квитанцій з зазначенням показань приладу обліку заповнені позивачем власноруч, не містять даних про оплату зазначених в них грошових коштів в установі Банку (а.с. 14 - 16).

Надана позивачем довідка абоненту, що була складена відповідачем, містить інші дані про контрольні показання приладу обліку у зазначений позивачем період (а.с. 13).

Перевірити правильність зазначених даних можливо лише порівнявши їх з реальними показаннями приладу обліку, що повинні бути доведені належним чином. Крім цього, позивачем не повідомлено суду вид використовуваного лічильника (звичайний або багатозонний), що також впливає на порядок розрахунку вартості спожитої електроенергії.

Так, згідно пояснень представника АТ «Харківобленерго» нарахування ОСОБА_1 плати за фактично спожиту електроенергію було здійснено в порядку, передбаченому пунктами 20, 21 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 1357 від 26.07.1999. А саме, на підставі знятих при контрольному огляді даних показань засобу обліку з урахуванням розрахункових показників на перше число в місяці тому, що у ОСОБА_1 встановлений багатозонний засіб обліку електричної енергії.

Позивач вказаних пояснень представника відповідача суду не спростував.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до ч.4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими лише частково, тому рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволені позову. В іншій частині рішення суду належить залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 квітня 2019 року змінити в частині мотивів відмови у задоволені позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 4 вересня 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний