Головуючий суду 1 інстанції - Фастовець В.М.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 415/1737/18
Провадження № 22-ц/810/174/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 серпня 2019 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які є правонаступниками ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 05 липня 2018 року, ухвалене у складі судді Фастовця В.М. в м. Лисичанськ Луганської області,

за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування якого вказав, щовідповідно до укладеного договору № б/н від 10 лютого 2011 року відповідач по справі отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом відповідача в заяві.

В порушення вимог закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31 січня 2018 року за відповідачем утворилася заборгованість у сумі 34191,06 грн., яка складається з: 2485,60 грн. заборгованість за кредитом, 29601,12 грн. по процентам за користування кредитом, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1604,34 грн. штраф (процентна складова).

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 лютого 2011 року в розмірі 34191,06 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 05 липня 2018 рокупозов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що позивачем не надано доказів вчинення між сторонами по справі правочину у письмовій формі, який би містив таку істотну умову договору, як розмір кредитного ліміту в 5000 грн. Суд вважав, що та обставина, що відповідач користувався карткою із кредитним лімітом в 5000 грн. не впливає на висновки суду, оскільки на підставі ч. 2 ст. 205 ЦК України така згода підтверджує вчинення правочину тільки у тому разі, коли для нього не встановлена обов`язкова письмова форма.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що доказом зарахування кредитних коштів на відкритий розрахунковий рахунок відповідно до виданої платіжної кратки у відповідності до Постанови НБУ № 22 від 21.01.2004 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» може виступати тільки платіжне доручення або меморіальний ордер, проте ці докази суду не надані.

Крім того, суд обґрунтував рішення тим, що надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, що свідчить про необізнаність з даним документом відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 05 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» зазначило, що на підтвердження позовних вимог позивач надав належні та допустимі докази, проте суд не прийняв надані позивачем докази та не надав їм оцінку.

Також, позивач вказав, що зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Укладення кредитного договору таким чином не суперечить чинному законодавству України. Між банком та клієнтом був укладений кредитний договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору.

Додатково позивач посилається на те, що відповідач не оскаржував кредитний договір, навпаки погодився з ним, що підтверджується його підписом в договорі та сплатою за користування кредитом.

(2) Позиція інших учасників справи

Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку.

Від представника акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» надійшла заява про розгляд справи без участі представника банку, апеляційну скаргу підтримує.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 10 вересня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 05 липня 2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційними судами з розгляду цивільних і кримінальних справ, а також справ про адміністративні правопорушення є апеляційні суди, які утворюються в апеляційних округах.

У відповідності до пункту 12 частини 1, пункту 11 частини 2 Указу Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Луганської області ліквідовано та створено Луганський апеляційний суд.

В газеті "Голос України" № 185 (6940) опубліковано повідомлення голови суду, в якому днем початку роботи Луганського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Луганської області дана справа передана на розгляд до Луганського апеляційного суду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 жовтня 2018 року в даній справі визначено склад колегії суддів: Коротенко Є.В. (головуючий суддя), Дронська І.О., Луганська В.М.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року дана справа призначена до розгляду.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року апеляційне провадження у даній справі було зупинено та ухвалою від 01 березня 2019 року провадження по справі поновлено і призначено до розгляду.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року апеляційне провадження по даній справі зупинено.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 травня 2019 року в даній справі визначено склад колегії суддів: Коновалова В.А. (головуючий суддя), Луганська В.М., Стахова Н.В.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 13 травня 2019 року провадження по справі було поновлено.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 20 травня 2019 року провадження по справі було зупинено.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 17 липня 2019 рокупровадження по справі поновлено, залучено до участі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як правонаступників ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та справупризначено до розгляду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 серпня 2019 року в даній справі визначено склад колегії суддів: Коновалова В.А. (головуючий суддя), Єрмаков Ю.В., Авалян Н.М.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів вчинення між сторонами по справі правочину у письмовій формі, який би містив таку істотну умову договору, як розмір кредитного ліміту в 5000 грн. Суд вважав, що та обставина, що відповідач користувався карткою із кредитним лімітом в 5000 грн. не впливає на висновки суду, оскільки на підставі ч. 2 ст. 205 ЦК України така згода підтверджує вчинення правочину тільки у тому разі, коли для нього не встановлена обов`язкова письмова форма.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що доказом зарахування кредитних коштів на відкритий розрахунковий рахунок відповідно до виданої платіжної кратки у відповідності до Постанови НБУ № 22 від 21.01.2004 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» може виступати тільки платіжне доручення або меморіальний ордер, проте ці докази суду не надані.

Крім того, суд обґрунтував рішення тим, що надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, що свідчить про необізнаність з даним документом відповідача.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10 лютого 2011 рокуОСОБА_3 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

До позовної заяви позивачем додані Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2011 рокуОСОБА_3 погодилася з тим, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку разом з Пам`яткою клієнта, Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг; вона ознайомилася та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банк, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить її підпис на вказаній заяві.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Таким чином, між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_3 було укладено договір, відповідно до умов якого банк надав останній кредит у вигляді ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості.

Договір у встановленому законом порядку не визнавався недійсним.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 31 січня 2018 року за ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № б/н від 10 лютого 2011 року, укладеним між нею та позивачем, становила у сумі 34191,06 грн., яка складається з: 2485,60 грн. заборгованість за кредитом, 29601,12 грн. по процентам за користування кредитом, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1604,34 грн. штраф (процентна складова).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» за договором базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році) складає 3,0%.

Отже, виходячи із тарифів банку, відсоткова ставка на рік за укладеним сторонами договором складає 36% річних.

У пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За умовами укладеного сторонами договору кінцевий строк повернення кредиту визначено 31 січня 2015 року (строк дії картки).

Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг сплату процентів визначено щомісячно (п. 2.1.1.12.4 Умов).

Отже, сторони погодили як щомісячне виконання зобов`язання, так і строк кредитування до 31 січня 2015 року.

Із наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем заборгованість по відсоткам за користування кредитом розрахована за період з 05 липня 2011 року по 31 січня 2018 року в сумі 29601,12 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 31 січня 2015 року позивач не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування кредитними коштами.

Колегія суддів вважає, оскільки право позивача нараховувати проценти за користування кредитом припинилося з 01 лютого 2015 року, то вимога позивача про стягнення з ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості по процентами за користування кредитом за період з 01 лютого 2015 року по 31 січня 2018 року в сумі 28602,39 грн. не підлягає задоволенню за необґрунтованістю.

Щодо нарахування пені.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких проводиться антитерористична операція (АТО).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з 24.10.1989 року мала зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 43,199).

Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Лисичанськ Луганської області входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 1604,34 грн. штрафу (процентна складова), розрахунок якої здійснений наступним чином: 2485,60 грн. заборгованість за кредитом + 29601,12 грн. заборгованість по відсоткам х 5% =1604,34 грн.

Зазначені обставини свідчать про те, що банком нарахування штрафу здійснювалося в січні 2018 року, тобто під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами.

Колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 штрафу за кредитним договором від 05 липня 2016 року не підлягають задоволенню за необґрунтованістю.

Враховуючи викладені вище обставини колегія суддів вважає, що заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором № б/н від 10 лютого 2011 року, становить 3484,33грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 2485,60 грн., по процентам за користування кредитом в сумі 998,73 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується актовим записом про смерть № 1322 від 12 листопада 2018 року (а.с.183).

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року зупинено апеляційне провадження у даній справі до залучення до участі у справі правонаступників після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть № 1322 від 12 листопада 2019 року, складеним Лисичанським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області. Копію вказаної ухвали суду АТ КБ «Приватбанк» отримало 17 квітня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 168).

Отже, АТ КБ «Приватбанк» з дня отримання зазначеної ухвали суду від 11 квітня 2019 року відомі обставини щодо смерті боржника ОСОБА_3 .

В листі завідувача Лисичанської державної нотаріальної контори від 06 червня 2019 року № 314/01-16 зазначено, що згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 56435577 та алфавітної книги спадкових справ в Лисичанській державній нотаріальній конторі станом на 06 червня 2019 року спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 не заводилась.

Згідно довідки про склад сім`ї (зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб) від 27 травня 2019 року № 11561 станом на 12 листопада 2018 року за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї/зареєстрованих входять: син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , онука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , наймач ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Отже, спадкоємцями майна померлої є її діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України фактично прийняли спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , із заявами про відмову від спадщини в установленому законом порядку не зверталися.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 17 липня 2019 рокузалучено до участі у справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як правонаступників ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі ст. 55 ЦПК України.

Копію ухали Луганського апеляційного суду від 17 липня 2019 року про залучення правонаступників після померлої ОСОБА_3 АТ КБ «Приватбанк» отримало 23 липня 2019 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 226).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

До правовідносин сторін підлягають застосування положення статті 1282 ЦК України.

Згідно статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У Цивільному кодексі України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку запроваджений механізм досягнення справедливого балансу між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця, з однієї сторони, та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців позичальника - боржника, з іншої.

Дотримання цього балансу передбачає забезпечення задоволення вимог кредитора (кредиторів) спадкодавця за рахунок спадкового майна без порушення майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Під час вирішення питання процесуального правонаступництва сторони у справі спадкоємцем померлого спадкодавця суди мають з`ясовувати коло спадкоємців, обсяг матеріального правонаступництва для вирішення спору. При цьому підлягають врахуванню особливості, передбачені правилами статті 1282 ЦК України щодо об`єму успадкованого майна та співмірності вимог кредитора вартості частки в успадкованому майні спадкоємця, який відповідає перед кредитором лише у межах вартості прийнятої спадщини. Спадкоємець успадковує разом з правами спадкодавця його обов`язки, а тому саме від об`єму успадкованих прав та обов`язків залежить вибір спадкоємця щодо прийняття спадщини чи відмови від неї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 468/2121/14-ц.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Позивач, як зазначалось вище,отримав копію ухали Луганського апеляційного суду від 17 липня 2019 року про залучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як правонаступників після померлої ОСОБА_3 , був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, розгляд якої призначався на 01 серпня 2019 року, 19 серпня 2019 року, 20 серпня 2019 року, 29 серпня 2019 року, надавав до апеляційного суду заяви про розгляд справи без участі представника банку, а отже не був позбавлений можливості заявляти клопотання та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України. Отже судом дотримано принцип рівності та змагальності сторін.

Однак, на протязі усього часу розгляду справи в суді апеляційної інстанції після отримання копії ухвали Луганського апеляційного суду від 17 липня 2019 року про залучення правонаступників після померлої ОСОБА_3 , позивач не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України клопотань про витребування доказів не заявляв, як і не надав доказів щодо наявності, обсягу та вартості спадкового майна після померлої ОСОБА_3 , одержаного у спадщину спадкоємцями. Проте, мав можливість звернутися до суду із таким клопотанням.

Отже, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обсягу та вартості спадкового майна після померлої ОСОБА_3 з метою визначення меж відповідальності спадкоємців останньої за зобов`язаннями померлого боржника перед кредитором.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо витребування доказів в суді апеляційної інстанції, не скористався, оскільки його представник в судові засідання не з`являвся та подав заяви про розгляд справи за його відсутності.

Враховуючи, що позивач не надав належних та допустимих доказів складу спадкового майна та його вартості для визначення меж відповідальності спадкоємців, то відсутні правові підстави для задоволення позову.

Щодо суті апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Враховуючи те, що суд першої інстанції хоч і дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, але з інших підстав, тому апеляційний суд вважає, що рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором слід скасувати відповідно до п.п.1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором за необґрунтованістю.

Щодо судових витрат

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 05 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 , правонаступниками якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2019 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Н.М. Авалян

Ю.В. Єрмаков