Справа № 346/3987/18
Провадження № 22-ц/4808/828/19
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Бойчука І.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О. В.

з участю: представника апелянта - Рокетської С.В., відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2019 року, ухвалене суддею Веселовим В.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

У серпні 2018 року позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі також АТ КБ «ПриватБанк») до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що відповідно до укладеної Заяви №б/н від 30.06.2009 року відповідач отримала кредит в розмірі 9000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписавши заяву, відповідачка погодилась, що ця заява разом з «Умовами та правила надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг.

Банк вказував, що відповідач порушила умови кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості станом на 05.07.2018 року в розмірі 15359,65 гривень, а саме: 8326,76 гривень відсотків за користування кредитом; 7940 гривень пені; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 707,60 гривень - штраф (процентна складова).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмову в задоволенні позову суд першої інстанції мотивував тим, що позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам`ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг (виконання робіт) і Тарифів, що б в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідачка була ознайомлений саме з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які долучені до матеріалів позовної заяви. На час розгляду справи суду не надано доказів того, що відповідна Карта передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують тип та строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. Матеріали справи також не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором у розмірі 13412 гривень 91 копійка. На час розгляду справи судом першої інстанції, позивачем не було надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити, який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не є тим документом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

Апелянт вважає висновок суду про відмову в задоволенні позову помилковим. Стверджує, що банком надані належні та допустимі докази у справі, а саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів за кредитним договором - виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості. Вважає доведеним факт укладення між сторонами у справі договору, який складається не лише з заяви позичальника, а й з Умов та правил надання банківських послуг та тарифів.

Суд першої інстанції не взяв до уваги висновок Верховного Суду, що підпис позичальником Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів банку не є обов`язковим (постанова від 21.03.2019 року по справі №441/569/17, від 07.03.2018 року по справі №755/18246/15-ц, від 06.02.2018 року по спрві №755/2720/16-ц).

У постанові від 28.03.2019 року у справі №428/2873/17 Верховний Суду висловив правову позицію, згідно якої підписанням анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» позичальник погоджується з умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору; приєднання до умов та правил надання банківських послуг є укладенням договору з банком; саме по собі посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. Вищевказаних правових висновків суд першої інстанції не врахував.

На думку апелянта, відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) факт укладення договору та невиконання позичальником зобов`язань за договором є доведеним, тому апелянт вважає, що суд не врахував також правову позицію, висловлену Верховним Судом (постанова від 10.06.2015 року у справі №6-446цс15.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Відповідач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначає, що твердження апелянта про надання належних та допустимих доказів, не відповідає матеріалам справи, розрахунок заборгованості не є таким доказом. Сума кредиту нею повністю погашена, позивач просить стягнути з неї тільки відсотки та санкції(штраф, пеня). З 01 жовтня 2016 року кредитні кошти вона не використовувала, а відсотки нараховано по липень 2018 року, тому відсотки нараховано безпідставно, без врахування правової позиції Верховного Суду (постанова від 06.06.2018 року у справі №325/1163/16-ц), згідно якої базою нарахування процентів є залишок суми основної заборгованості за кредитом і проценти за користування кредитом не повинні нараховуватися на заборгованість із раніше нарахованих процентів та на штрафні санкції. Крім того, відсотки нараховано невірно, зокрема, за 01.01.2017 р. нараховано 462,32 гривень, а вірна сума 255,18 гривень, аналогічно за 01.03.2017 р., 01.07.2017 р., 01.08.2017 р., при цьому розмір відсотків становить 3,6, а згідно кредитного договору має бути 3%. Правові підстави для стягнення штрафу відсутні, оскільки це є подвійною відповідальністю за одне й те ж порушення. Із Умовами та Правилами надання банківських послуг вона не погоджувалась. Банк не вправі нараховувати відсотки в розмірі 3,6, оскільки всупереч ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомляв про зміну розміру відсотків. Виписка по рахунку, долучена до апеляційної скарги, не може бути прийнята як доказ, оскільки банк до позовної заяви її не додав, об`єктивних причин для неподання виписки позивач не мав. При кредитному ліміті 7000-9000 гривень вона сплатила 53306 гривень, кредит погасила повністю, збитків банку не спричинила, тому підлягає врахуванню рішення Конституційного Суду України від 11.07.2913 року по справі №1-12/2013.

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши представника апелянта, яка доводи апеляційної скарги підтримала, відповідача, яка вимоги скарги заперечила, суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що 30 червня 2011 року між сторонами у справі укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання заяви (а.с.8).

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», у якій є підпис відповідачки про ознайомлення, та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/., які безпосередньо не підписані відповідачкою.

Позивач стверджував, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Згідно інформації викладеної у вказаній заяві, відповідачка висловила свою згоду з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, при цьому він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Позивач стверджував, що відповідачка порушила умови кредитного договору, суму пені та відсотки систематично не сплачує. Згідно розрахунку, наданого банком, станом на 05.07.2018 року, заборгованість позичальника - відповідачки по вказаному договору становить 15359,65 гривень, а саме: 8326,76 гривень - нараховано відсотків за користування кредитом; 7940 гривень - нараховані пені; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - штраф (фіксована частина), 707,60 гривень - штраф (процентна складова).

Суд першої інстанції правильно встановив, що Умови і Правила не є частиною кредитного договору, укладеного між сторонами.

Так, у подібній справі Велика Палата Верховного Суду висловила правовий висновок (постанова 03 липня 2019 року у справі №342/180/17), який полягає в тому, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідач ОСОБА_1 підтвердила, що умови та правила не підписувала, з ними не ознайомлювалась і що банк не довів, що саме ці умови та правила діяли на той час.

Разом з тим, не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що розрахунок заборгованості не є належним доказом та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, а по суті є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому, суд не звернув уваги на те, що відповідачка надала виписку по картці (а.с. 68-91). Вказана виписка є первинним документом.

Дані щодо заборгованості у виписці та у розрахунку заборгованості збігаються. Тому суд повинен був взяти до уваги вказаний розрахунок заборгованості та виписку по рахунку, яку надала сама відповідачка, із якою погоджується, за виключенням кількох сум нарахованих банком відсотків у період з січня по серпень 2017 року, що немає правового значення у цій справі, оскільки вказані суми нараховані після закінчення строку кредитування.

Доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що виписка по рахунку, долучена до апеляційної скарги, не може бути прийнята як доказ, оскільки банк до позовної заяви її не додав, об`єктивних причин для неподання виписки позивач не мав, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки сама відповідач у суді першої інстанції надала виписку по рахунку, ідентичну тій, яка долучена Банком до апеляційної скарги. Тому суд повинен був зважати на цю виписку, яка є первинним документом.

Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, оскільки не встановив строк кредитування, який збігається із строком дії картки, після закінчення якого банк не мав права нараховувати проценти, передбачені кредитним договором.

Велика Палата Верховного Суду висловила наступну правову позицію (постанова від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12), яка полягає в тому, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, для повного та всебічного дослідження всіх обставин справи суд повинен був встановити строк кредитування, чого не зробив.

Верховний Суд України у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі №127цс14 висловив правовий висновок, який полягає в тому, що відповідно до умов договору, укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» і Особою 7, кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки.

Згідно довідки банку відповідач по кредитному договору мала дві картки: першу № НОМЕР_1 було відкрито 27.10.2009 року з терміном дії 06/12 (червень 2012 року), а друга картка НОМЕР_2 була відкрита 06.11.2012 року з терміном дії 06/16 (червень 2016 року)(а.с. 157) Хоча вказана довідка долучена банком до апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції бере її до уваги, оскільки строк дії картки є обставиною, що входить до предмету доказування і цих обставин відповідач ні у суді першої інстанції, ні у засіданні суду апеляційної інстанції не заперечувала, а навпаки визнала, що картка у неї є. Картка оглянута у засіданні судом апеляційної інстанції і вона відповідає строку, про який зазначає позивач у довідці.

Встановлено, що дія картки до 06/16, тобто до кінця червня(30 числа) 2016 року, що і є строком кредитування. Отже, за кредитним договором банк мав право нараховувати проценти тільки до закінчення строку кредитування, який співпадає із строк дії картки, тобто до 30 червня 2016 року.

У розрахунку заборгованості (а.с. 6-7) у графі «заборгованість за наданим кредитом»(останній стовпчик розрахунку) на 30.06.2016 року відображено всю заборгованість за наданим кредитом, яка становить 7029,92 гривень. Ця ж сума заборгованості за кредитом також підтверджується і випискою, яка була надана відповідачкою до ухвалення рішення у справі, де за 29.06.2016 року зазначена вся сума за наданим кредитом в розмірі 7029,92 гривень.

Згідно розрахунку заборгованості(а.с. 6-7) у графі «загальне сальдо за нарахованими відсотками» на 30.06.2016 року увесь розмір процентів від тіла кредиту становив 254,59 гривень, що є загальною сумою процентів, нарахованих за кредитним договором на вказану дату. Тому є підстави для стягнення вказаної суми процентів, нарахованих позивачем, на 30.06.2016 року - тобто до закінчення строку кредитування. Будь-яких помилок при нарахуванні такої суми процентів судом не встановлено.

Проценти, нараховані за кредитом, після закінчення строку кредитування не підлягають стягненню, оскільки в такому випадку інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Однак, позивач таких вимог не заявляв.

Також з позовними вимогами про стягнення з відповідача тіла кредиту до дня ухвалення рішення банк не звертався, тому рішення з цього питання відповідно до ст. 13 ЦПК України прийматись не може.

Що стосується стягнення пені та штрафів за кредитним договором, колегія суддів виходить із такого.

Відповідачка підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «універсальна», 30 днів пільгового періоду», тому ця довідка є частиною кредитного договору(а.с.9). Вказаною довідкою передбачено пеню за невчасне погашення заборгованості (1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць, нараховується за кожний день прострочення кредиту) та штраф при порушенні термінів платежів у розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту. Тому банк відповідно до умов кредитного договору мав право на нарахування процентів та пені у визначених розмірах. За обставинами справи цю довідку, перш за все через те, що вона підписана позичальником у тому числі і у частині процентів, необхідно брати до уваги і вона у даному випадку є складовою кредитного договору.

Разом з цим, із розрахунку заборгованості (а.с. 6-7) судом апеляційної інстанції встановлено, що на 30.06.2016 року (останній день строку кредитування) у відповідача відсутня заборгованість щодо пені та штрафів. Тому такі позовні вимоги не можуть бути задоволенні. Нарахована ж позивачем пеня та штрафи з 01.12.2016 року і за подальший період, не можуть бути стягнуті, з огляду на вищевказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду(постанова від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12), у якій зазначено, що оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду. Тому позивач не мав права нараховувати також пеню та штрафи після закінчення строку кредитування, а, отже, вимоги про стягнення цих сум також не можуть бути задоволені.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач не заперечувала факт видачі кредитної картки, строку її дії, а також визнавала факт користування кредитними коштами, не погоджуючись із проведеним банком розрахунком щодо сум нарахувань. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на час розгляду справи суду не надано доказів того, що відповідна картка, передбачена умовами заяви, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують тип та строк дії картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку.

Факт наявності заборгованості підтверджується випискою, наданою відповідачем, яку суд помилково не взяв до уваги, дані у якій відповідають даних, зазначеним у розрахунку заборгованості (а.с. 6-7).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після ухвалення оскарженого рішення позивач подав відповідь на відзив та уточнену позовну заяву, у якій зазначив, що відповідач станом на 21.03.2019 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 27823,06 гривень, з яких: 7312,05 гривень - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 18109,91 гривень - пеня за прострочене зобов`язання, 600 - заборгованість за пенею за несвоєчасність сплати боргу, а також штрафи 500 гривень та 1301,10 гривень.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги вказані документи, які подано після розгляду справи, розглянувши справу у межах вимог позовної заяви, поданої 15.08.2018 року на підставі матеріалів справи, поданих до моменту ухвалення оскарженого рішення, тому суд діяв відповідно до вимог ст.13 ЦПК України.

Вищезазначеного суд першої інстанції не врахував, неповно з`ясувавши обставини справи та порушивши норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке відповідно до ст. 374 ЦПК України необхідно скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 зазначеної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати, понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції необхідно розподілити таким чином.

Позовні вимоги задоволені частково, а саме: у розмірі 1,66 % (254,59 гривень х 100 : 15359,65 гривень). А тому судовий збір, сплачений позивачем, за подання позову у пропорційному розмірі - 29,25 гривень (1762 гривень(сплачений судовий збір за подання позову) х 1,66 %) та за подання апеляційної скарги у пропорційному розмірі - 43,87 гривень (2643 гривень(сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги) х 1,66%), а всього 73,12 гривень, необхідно покласти на відповідачку.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, 01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1Д) - 254 гривні 59 копійок заборгованості за процентами, за кредитним договором від 30.06.2009 року, нарахованих на 30.06.2016 року.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за пенею та штрафами відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, 01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1Д) - 73 гривні 12 копійок сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 серпня 2019 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді І.В. Бойчук

І.О. Максюта