Постанова

Іменем України

08 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 372/2948/16

провадження № 61-33898св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська Інеса Володимирівна,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Головне територіальне управління юстиції в м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2017 року у складі судді Потабенко Л. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., Березовенко Р. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І. В. (далі - приватний нотаріус КМНО), ОСОБА_2 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, з позовом, вимоги якого уточнила під час розгляду справи та просила: визнати незаконними (протиправними) дії приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В., що полягають у посвідченні договору іпотеки від 29 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за номером № 873, посвідченні договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 29 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за номером № 875 та накладенню заборони на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці за кадастровим номером НОМЕР_1 ; скасувати та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження вчинений 29 жовтня 2013 року щодо обтяження іпотекою вказаного нерухомого майна (житлового будинку); скасувати та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку вчинений 29 жовтня 2013 року щодо обтяження іпотекою вказаного житлового будинку.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,3744 кв.м з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства за адресою: Київська область, Обухівський район, Нещерівська сільська рада.

29 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тверською І. В., предметом якого є належне позивачу на праві власності нерухоме майно, а саме - зазначений вище житловий будинок та земельна ділянка.

В цей же день, 29 жовтня 2014 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений цим же приватним нотаріусом, предметом якого є належна позивачу на праві власності земельна ділянка та житловий будинок.

Згідно з даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 29 жовтня 2013 року, відносно вищевказаного будинку, приватним нотаріусом встановлено заборону, обтяжувачем зазначено ОСОБА_2 .

Позивач вважає дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І. В. щодо накладення заборони на відчуження вищевказаного нерухомого майна незаконними, оскільки вони вчинені поза межами нотаріального округу, який охоплюється територією м. Києва, тоді як об`єкти нерухомості знаходяться у Обухівському районі Київської області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що сукупністю наявних у справі доказів підтверджується наявність у ОСОБА_2 одного із місць проживання в м. Києві, тобто в місці укладення і виконання всіх договорів між сторонами, що узгоджується із положеннями статті 33 Конституції України, статей 29, 647 ЦК України, статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Робоче місце приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І. В. також розташоване в м. Києві.

Таким чином, здійснюючи нотаріальні дії щодо нерухомого майна, приватний нотаріус діяв в межах чинного законодавства та в межах наданих повноважень, обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому заявлений нею позов задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що зі змісту договору іпотеки та договору про задоволення вимог, житловий будинок та земельна ділянка знаходяться в адміністративних межах Обухівського району Київської області, станом на 29 жовтня 2013 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Всупереч положень статей 13-1, 73 Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І. В. безпідставно вчинила дії по посвідченню договору іпотеки та договору про задоволенню вимог та дії по накладенню заборони і реєстрації обтяжень на вищевказане нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки не мала права на вчинення цих нотаріальних дій.

Вчинення нотаріусом вказаних нотаріальних дій, незважаючи на відсутність зареєстрованого місця проживання у ОСОБА_2 та у ОСОБА_1 у місці Києві є незаконним, оскільки обмеження у вчиненні нотаріусами нотаріальних дій, що зазначені у статті 55 Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України стосуються саме місця реєстрації сторони правочину щодо нерухомого майна, а не одного із місць проживання.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивоване посиланням на обставини, встановлені у рішенні Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В., третя особа - реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про визнання недійсними договорів, скасування рішень державного реєстратора, зобов`язання вчинити дії. Разом з тим, під час апеляційного розгляду справи представник позивача надавав постанову Верхового Суду України від 14 червня 2017 року, яким вказане рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року скасовано з передачею справи на новий розгляд, у зв`язку з чим, апеляційний суд мав належно дослідити обставини справи повторно, оскільки суд не може керуватись положеннями скасованого Верховним Судом України рішення.

Судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права щодо прийняття нових доказів та їх дослідження.

У касаційній скарзі заявник також посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року у справі №6-31592св13, відповідно до якого суд касаційної інстанції підтримав позицію апеляційного суду та суду першої інстанції, який задовольнив аналогічний позов, визнав незаконними дії нотаріуса та вилучив записи про обтяження із тієї підстави, що приватний нотаріус посвідчив договір іпотеки щодо земельної ділянки та житлового будинку поза межами свого нотаріального округу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини четвертої статті 55 Закону України «Про нотаріат» (тут і далі по тексту в редакції, чинній на момент вчинення оскаржуваних нотаріальних дій) посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

Згідно зі статтею 73 Закону України «Про нотаріат» нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження.

У пункті 3 нотаріально посвідченого і підписаного сторонами договору позики від 29 жовтня 2013 року, забезпеченого договором іпотеки нерухомого майна, нотаріальне посвідчення та реєстрація встановлено, що повернення боргу має здійснюватись в місті Києві за місцем проживання позикодавця.

У справі, яка переглядається, судами установлено, що поданою під час укладення оспорюваних правочинів до нотаріуса письмовою заявою від 29 жовтня 2013 року, ОСОБА_2 засвідчив наявність у нього місця проживання в м. Києві, а позивач, як під час укладення договорів, так і під час виконання їх умов, зокрема при передачі коштів за розписками, своїми діями підтверджувала наявність у відповідача місця проживання в м. Києві та цього факту не заперечувала. Робоче місце приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Тверської І. В., яка вчиняла оскаржувані позивачем нотаріальні дії, також розташоване в м. Києві.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання незаконними дій нотаріуса та вилучення запису про обтяження нерухомого майна з підстав порушення нотаріусом статей 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат», суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що сукупністю наявних у справі доказів підтверджується наявність у ОСОБА_2 місця проживання у м. Києві, тобто в місці укладення і виконання всіх договорів між сторонами, що узгоджується із положеннями статті 33 Конституції України, статей 29, 647 ЦК України, статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що свідчить про відсутність у діях нотаріуса ознак неправомірності.

Установивши наведені обставини на підставі належної оцінки сукупності зібраних у справі доказів, суди попередніх інстанції правильно виходили з відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки при вчиненні оскаржуваних позивачем нотаріальних дій не вбачається порушень статей 7, 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат».

Посилання у касаційній скарзі на безпідставне посилання суду першої інстанції на обставини, встановлені у рішенні Обухівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року, та яке в подальшому скасовано постановою Верхового Суду України від 14 червня 2017 року з направленням справи на новий розгляд, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки обставини проживання ОСОБА_2 у м. Києві встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки сукупності зібраних у справі доказів, а суд апеляційної інстанції під час перевірки правильності його висновків, перевірив аналогічні аргументи позивача, викладені в апеляційній скарзі, на вказане судове рішення не посилався і також виходив з аналізу і оцінки сукупності доказів.

Крім того, з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, які є загальнодоступними, вбачається, що за результатами нового розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В., третя особа - реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про визнання недійсними договорів, скасування рішень державного реєстратора, зобов`язання вчинити дії, постановою апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсними договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя. У задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса КМНО Тверської І. В., зокрема визнання недійсними оспорюваних договорів з підстав порушення територіальності їх нотаріального посвідчення відмовлено. При укладенні оспорюваних ОСОБА_1 договорів не встановлено порушень нотаріусом положень статей 7, 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат».

Посилання у касаційній скарзі на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2013 року у справі №6-31592св13 не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у вказаній справі встановлено інші обставини, зокрема щодо проживання сторін правочинів і знаходження майна поза межами нотаріального округу нотаріуса. Крім того, вказане судове рішення не було обов`язковим для судів попередніх інстанцій в розумінні положень статті 360-7 ЦПК України, в редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська