Справа № 127/3433/19
Провадження № 22-ц/801/1443/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 рокуСправа № 127/3433/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Копаничук С.Г.

Суддів: Денишенко Т.О. ,Сала Т.Б.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

відповідач: ОСОБА_1 ;

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Вінниці апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вінницького міського суду від 07.05.2019 року, ухваленого в приміщенні суду судом під головуванням Борисюк І.Е., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В с т а н о в и в :

04.02.2019 року представник АТ КБ «ПриватБанк» в інтересах останнього звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Вказав, що 05.07.2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № б/н на підставі якого остання отримала кредит у розмірі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала , у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 22.01.2019 року становить 12 763, 67 грн., з яких: 1 410, 04 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 5 252, 58 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 5 017, 07 грн. - пеня; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 583, 98 гривень - штраф (процентна складова). Просив суд стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість та судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду від 07.05.2019 року у задоволенні позову відмовлено, судові витрати залишено за позивачем.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального права, а по справі ухвалити нове рішення яким позов задовольнити. Зазначив, що банк надав до суду вірний розрахунок заборгованості, заперечень проти позову не заявив , розмір заборгованості не оспорював. Вважає, що відсутність підпису Позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що останню слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 05.07.2012 року відповідач отримала кредит у розмірі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. З анкети-заяви від 05.07.2012 року вбачається, що відповідач бажала отримати кредитну картку «Універсальна» з тарифним планом «Універсальна Gold» із кредитним лімітом 500 грн.

Із наданого банком тарифного плану «Універсальна Gold» вбачається, що процентна ставка на місяць за користування кредитними коштами становить 2,5 %, яка нараховується на залишок заборгованості.

У розрахунку банк ,збільшивши відсоткову ставку ,починаючи із 01.09.2014 року до 34%,із 01.04.2015 до 43,2 %,а з 26.09.2016 року до 42 %, визначив заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 05.07.2012 року станом на 22.01.2019 року у розмірі 12 763, 67 грн., з яких: 1 410, 04 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 5 252, 58 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 5 017, 07 грн. - пеня; 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина); 583, 98 грн. - штраф (процентна складова).При цьому збільшив з 01.09.2014 року

Відмовляючи у задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того, що докази про відкриття карткового рахунку та видачу кредитної картки відсутні ; Тарифи, які є частиною договору і з якими ознайомлювалась відповідач на день укладення договору є іншими ,ніж ті, які надані до позову і на яких базуються позовні вимоги; відсутні докази повідомлення відповідача про збільшення відсоткової ставки чи укладення з ним додаткової угоди про це ; у позові відсутнє обґрунтування періоду виникнення спірної заборгованості, зважаючи на те, що розрахунок заборгованості надано з 05.07.2012 року по 22.01.2019 року ,у якому наявні від`ємні значення щодо заборгованості, зокрема за період із 21.03.2017 року по 10.04.2017 року, а до суми заборгованості, на яку нараховувалися проценти, було включено не лише тіло кредиту, тобто витрачені позичальником кошти, а й нараховані проценти (відбувалася так звана «капіталізація» процентів) та штрафні санкції (неустойка) шляхом збільшення розміру витраченого кредитного ліміту на суму нарахованих процентів та неустойки, що не відповідає чинному законодавству. Також, позивачем не надано доказів - первинних документів на підтвердження отримання ОСОБА_1 кредиту та щодо руху коштів по рахунку відповідача і таким чином розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є необґрунтованим ,так як не підтверджується належними, допустимими і достовірними доказами. Відтак ,суд виходив із того, що відсутні підстави для висновку про необхідність захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь згідно з договором б/н від 05.07.2012 року заборгованості в сумі 12 763, 67 гривень, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними і допустимими доказами.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, 05.07.2012 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву, у якій зазначено, що вона, ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, погодилася укласти договір про надання банківських послуг. Водночас, у вказаній заяві процентна ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Долучені позивачем до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умови та Правила надання банківських послуг та анкета-заява від 05.07.2012 року, не містять інформації, що саме ці Тарифи та Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з ними погодилася ОСОБА_1 на день укладення договору підписуючи анкету-заяву. Отже, позивачем не надано належних і допустимих доказів, що вказані документи , які є частиною договору про надання банківських послуг та з якими відповідач був ознайомлений станом на день укладення договору - 05.07.2012 року та їх текти , долучені до позовної заяви, є однаковими. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).Дотримуючись принципу змагальності та обов`язку щодо надання доказів ,передбачених ст.12 ЦПК України та ст.81 ЦПК , позивач мав надати належні та допустимі докази надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором та розміру заборгованості у випадку її наявності. Разом із тим до позову позивач надав лише розрахунок заборгованості ,що містить дані не обґрунтовані жодними первинними документами (випискою з особового рахунку ), на що і звернув увагу суд першої інстанції.

Суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором № б/н від 05.07.2012 року не є належним доказом видачі та отримання кредиту та інших складових заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, який повинен бути підтверджений первинними документами. Наданий позивачем розрахунок не є первинним документом, оскільки не містить обов`язкових реквізитів, передбачених для первинних та зведених облікових документів.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг та Тарифи , відсутність доказів погодження з відповідачем розміру нарахованих відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як достатні докази, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Такі висновки суду першої інстанції узгоджуються із викладеними в послідуючому у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 висновками Великої Палати Верховного суду щодо застосування відповідних норм права у спірних правовідносинах ,у яких зазначено, що надані позивачем витяг із Умов і правил надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт не може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи ,які перевірив доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права та дійшов обґрунтованого висновку про не доведеність позовних вимог та відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявність між сторонами договірних кредитних правовідносин, погодження умов кредитування, часткового виконання відповідачем зобов`язань по сплаті заборгованості свідчать про не заслуговують на увагу ,так як не доведені позивачем необхідними доказами, що відповідали б критеріям належності допустимості , достовірності та достатності ,передбаченими ст.ст.77-80 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, не спростовують висновків суду, оскільки дані обставини окремо не можуть бути підставою для задоволення позову про стягнення заборгованості. Інші доводи, на які посилається позивач, як на підставу стягнення заборгованості, не підтвердженні належними, допустимими та достатніми доказами, оскільки із об`єму наданих ним доказів не можливо достовірно встановити та перевірити розмір заборгованості.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, оскільки доказів на їх підтвердження суду не надано .

Отже колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої не спростовують, суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду від 07.05.2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: /підпис/ Копаничук С.Г.

Судді: /підпис/ Денишенко Т.О.

/підпис/ Сало Т.Б.

Згідно з оригіналом

Суддя: С.Г. Копаничук