Справа № 454/3508/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/2966/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника АТ КБ «Приватбанк» -

Жарського І.Р., представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року,-

ВСТАНОВИВ:

в квітні 2009 року Публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» звернувся із позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

В обгрунтування позову покликався на те, що 15.11.2007 року між сторонами було укладено договір, відповідно до якого відповідач ОСОБА_15 отримав кредит в розмірі 19940 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 13.11.2021 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, 15.11.2007 року між банком та ОСОБА_16 було укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач надала в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 98,1 кв.м. ОСОБА_15 порушив умови кредитного договору, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яка станом на 29.12.2014 року складає 26219,45 доларів США. З наведених підстав позивач просив в рахунок погашення заборгованості в сумі 26219,45 доларів США, що за курсом НБУ становить 413218,53грн. за кредитним договором від 15.11.2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки будинок АДРЕСА_1 та виселити відповідачів з житлового будинку.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Звернуто стягнення на будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 98,1кв.м, як предмета іпотеки на підставі договору іпотеки від 15.11.2007р., укладеного між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_16 , посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І та зареєстрованого в реєстрі за №2283, на погашення заборгованості за договором кредиту №CGR0GA від 15.11.2007р., укладеним між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_17 в сумі: заборгованість за кредитом 18906 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот шість) доларів США 18 центів; заборгованість по відсотках 3818 (три тисячі вісімсот вісім) доларів США 30 центів; заборгованість по комісії 645 (шістсот сорок п`ять) доларів США 52 центи; пеня 5000 (п`ять тисяч) грн.

Стягнення провести шляхом продажу даного будинку Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» шляхом укладання договору купівлі-продажу будь-яким способом з будь-якою особою-покупцем.

Зобов`язано встановити ціну продажу предмета іпотеки за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на час продажу предмета іпотеки.

В задоволенні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про виселення ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_5 , ОСОБА_14 , ОСОБА_7 1329 (одну тисячу триста двадцять дев`ять) грн. 86коп. судового збору та 30 (тридцять) грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення позову. На період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», виконання рішення зупинено.

Рішення оскаржило АТ КБ «Приватбанк», апеляційній скарзі покликається на те, що рішення в частині відмови в задоволенні позову є незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи. Зазначають, що суд не звернув уваги на те, що відповідно до п. 7.1. кредитного договору «Банк зобов`язується надати кредитні кошти у вигляді не поновлювальної кредитної лінії на наступні цілі: придбання нерухомості», тобто, є підстави вважати, що відповідачі мають у власності інше постійне житло. Вказують на те, що судом проігноровано положення ч.2 ст. 109 ЖК України, відповідно до якої саме на суд покладено обов`язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надане відповідачам та не покладає такого обов`язку на іпотекодержателя, яким є АТ КБ «Приватбанк». Крім цього, вказують на те, що положення ч.3 ст. 551 ЦК України щодо зменшення неустойки не підлягає застосуванню, оскільки відсутні підстави вважати, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, при цьому судом не зазначено з яких саме міркувань суд виходив зменшуючи розмір неустойки до 5000 грн. Апелянт зазначає, що судом безпідставно не вирішено питання стосовно надання повноважень для здійснення продажу предмету іпотеки, оскільки для проведення реалізації нерухомого майна позивачу необхідно буде надати нотаріусу документи, що підтверджують право власності або інше речове право на нерухоме майно. Враховуючи наведене просить змінити рішення, скасувавши його в частині відмови у задоволенні позовних вимог стосовно виселення відповідачів, зменшення суми заборгованості за пенею та відмови у наданні відповідних повноважень для продажу нерухомого майна та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задоволено частково. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року та ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 27 червня 2017 року, якою у рішенні виправлено описки скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_5 , ОСОБА_21 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про звернення стягнення відмовлено.

Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 14 листопада 2018 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено. Постанову Апеляційного суду Львівської області від 17 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника АТ КБ «Приватбанк» - Жарського І.Р. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_22 , ОСОБА_2 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_5 , ОСОБА_25 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 33 Закону України «Про іпотеку» регламентовано, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи те, що основне зобов`язання за договором іпотечного кредиту не виконувалось, у добровільному порядку заборгованість не сплачена, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки. Частково задовольняючи позов у частині стягнення пені, суд керувався тим, що пеня банком розрахована з 22 травня 2008 року до 29 грудня 2014 року. Суд не погодився з таким розрахунком та дійшов висновку, що пеня підлягає нарахуванню лише в межах одного року до дня пред`явлення уточнених вимог. Крім того, суд врахував ту обставину, що відповідачем частково погашався кредит, значна частина тіла кредиту відповідачем погашена, що підтвердилось розрахунком заборгованості та випискою з рахунку. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є особами пенсійного віку, в спірному будинку проживають вісім осіб, у тому числі неповнолітня ОСОБА_8 . З огляду на положення частини третьої статті 551 ЦК України суд зменшив розмір пені до 5 000, 00 грн. Також суд першої інстанції послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, та, встановивши, що предмет іпотеки придбаний не за кредитні кошти та що позивачем не зазначено приміщення, у яке мають бути виселені відповідачі, відмовив у задоволенні зазначеної вимоги.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ПриватБанк» та ОСОБА_26 було укладено кредитний договір № CGR0GA, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 19 940, 00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11, 04 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 13 листопада 2021 року.

На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки від 15 листопада 2007 року, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 98,1 кв.м, житловою площею 62,70 кв.м., який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на будівлю виданого виконкомом Мурованської сільської ради Сокальського району Львівської області 16.09.1988 року.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом положень статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК; України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового погашення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відтак, між сторонами дійсно склалися кредитні правовідносини, які виникли внаслідок укладення кредитного договору від 15 листопада 2007 року № CGR0GA.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Правовою основою регулювання задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки є розділ V Закону України «Про іпотеку» і стаття 590 ЦК України, якими, зокрема, передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України «Про іпотеку» визначено можливість вирішення сторонами іпотечного договору питання про звернення стягненняна предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зі змісту статті 38 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, то іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Положення наведених вище нормативних документів дають підстави для висновку, що всі необхідні дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу іпотечного майна іпотекодержатель здійснює від свого імені, а не від імені іпотекодавців. Закон не передбачає такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця (іпотекодавців).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року за наслідками розгляду справи № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Також колегією суддів Великої Палати Верховного Суду зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Пунктом 29 договору іпотеки, укладеного на виконання кредитного договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , передбачено «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», згідно з яким звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» або продажу предмету іпотеки будь-якій особі та в будь-який спосіб, у тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від свого імені, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, договір іпотеки від 15 листопада 2007 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» (пункт 29 договору).

Враховуючи наведене, позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права ПАТ КБ «ПриватБанк» на укладення договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем суперечать вимогам чинного законодавства України, умовам укладеного між сторонами іпотечного договору, а тому не підлягають задоволенню.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права іпотекодержателю продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу, оскільки такий спосіб захисту прав іпотекодержателя суперечить умовам договору іпотеки, укладеному між сторонами 15 листопада 2007 року, та нормам статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги ПАТ КБ «Приват Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є житловий будинок АДРЕСА_1 , то позовна вимога про виселення відповідачів з іпотечного житлового будинку не підлягає до задоволення, оскільки така є похідною від позовної вимоги про звернення стягнення не предмет іпотеки.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 14 листопада 2016 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.