"16" серпня 2019 р.
Ленінський районний суд м. Харкова
16 серпня 2019р. Справа №642/1525/19 Провадження №2/642/906/19
Суд у складі: Головуючого судді Секретаря Євтіфієв В.М.; Пшенична Т.М.;
За відсутності позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , яки заявили про розгляд справи за її відсутності, відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повідомлених про день та час розгляду справи;
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження, справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи втративши право користування житловим приміщенням, -
Позивач заявляє позовні вимоги, а саме: Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 особами, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 .
В мотивуванні змісту позовних вимог позивач вказав, вона має у приватній власності частку в житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.03.2019р.
Інші співвласники будинку, проживають окремо, не належать до моєї родини, це ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Право власності позивачка набула в порядку спадкування за заповітом, та договором дарування, тому право на частину будинку є виключним.
За вказаною адресою у будинку зареєстровані її родичі, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 20.02.2019р., а саме: мій чоловік ОСОБА_8 , донька ОСОБА_9 , чоловік доньки ОСОБА_10 , онук ОСОБА_11 .
Жоден із зазначених в довідці, окрім позивачки, майнових прав на будинок, або його частку не має.
У вересні 2017 року, вже понад рік, відповідачі поїхали з будинку забравши усі свої речі.
Через наявність реєстрації в житлі відповідачів, позивачка не має можливості отримати субсидію на житлово-комунальні послуги, що підтверджується довідкою про отримання (неотримання) допомоги 28.02.2019р
Тому позивачка заявляє позовні вимоги.
Відповідач відзиву стосовно позовних вимог не надав.
Позивач на позові наполягав, що вказала в заяві в наданої суду.
Судом встановлено наступні факти та обставини:
Позивачки на праві приватній власності належить частка в житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.03.2019р.
Інші співвласники будинку, проживають окремо, не належать до моєї родини, це ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Право власності позивачка набула в порядку спадкування за заповітом, та договором дарування, тому право на частину будинку є виключним.
За вказаною адресою у будинку зареєстровані її родичі, що підтверджується довідкою про склад сім`ї від 20.02.2019р., а саме: мій чоловік ОСОБА_8 , донька ОСОБА_9 , чоловік доньки ОСОБА_10 , онук ОСОБА_11 .
Жоден із зазначених в довідці, окрім позивачки, майнових прав на будинок, або його частку не має.
У вересні 2017 року, вже понад рік, відповідачі поїхали з будинку забравши усі свої речі.
Дослідивши і оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, суд вважає:
Частиною 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати приміщення для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Згідно статті 391 Цивільного Кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Виходячи із порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 64, 150. 156 ЖК УРСР. слід дійти висновку, що положення статей 383. 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150. 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).
За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюються протягом семи днів на підстави заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права на користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Крім того, як зазначено у п. 34 Постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р., усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72, 116, 156 ЖК УРСР: стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту мої порушених прав.
Отже, заявлені позовні вимоги в частині визнання особи втративши право користування житловим приміщенням обґрунтовані допустимими доказами, та відповідають вимогам вказаного закону.
Керуючись ст.11, 15, 62, 81, 169, 203, 213, 215, 223. 226, 263, 265, 282-284, 289, ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання осіб втративши право користування житлом, задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 особами, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 384грн. 20 коп., з кожного.
Заочне рішення суду може бути переглянуто судом який його ухвалив, за письмовою заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про перегляд заочного рішення, яка повинна бути подана до Ленінського районного суду м.Харкова, протягом 30ти днів з дня проголошення рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі Апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Харківського Апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В.М.Євтіфієв