ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року

м. Харків

Справа № 642/3269/19

Провадження № 22-ц/818/3705/19

Категорія: сімейні

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Кіся П.В.,

суддів: Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року у складі судді Гримайло А.М.,

у цивільній справі №642/3269/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

встановив:

14.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23 травня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, шляхом сплати судового збору та надання доказів на підтвердження останнього місця проживання відповідача.

На виконання ухвали суду від 23.05.2019 ОСОБА_1 надав заяву та квитанцію про сплату судового збору.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу з підстав, передбачених ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на те, що при постановленні ухвали судом порушені норми процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він сплатив у встановленому порядку судовий збір і надав до суду квитанцію разом з заявою, в якій зазначив про неможливість надати докази останнього місця проживання відповідачки, оскільки вони проживали в АДРЕСА_1 в квартирі його матері. Відповідачка зареєстрована в цій квартирі не була, а де була зареєстрована йому не відомо. Зазначив, що оскільки відносини з ОСОБА_2 він не підтримував, її розшуком не займався, позов про розірвання шлюбу подав за останнім відомим місцем проживання відповідачки. Крім того зазначає, що ЦПК України не передбачає обов`язку позивача надавати докази в підтвердження реєстрації місця проживання відповідача.

Апеляційна скарга на підставі ст.369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів того, що майно відповідача ОСОБА_2 знаходиться на території Ленінського району м. Харкова та не надав суду доказів останнього відомого зареєстрованого місця проживання або перебування чи постійного заняття (роботи) відповідача.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись на можна, виходячи з наступного.

Підстави для повернення позовної заяви визначені у статті 185 ЦПК України.

Зокрема, відповідно до частин 1, 3 статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Статтями 175, 177 ЦПК України визначені вимоги щодо форми і змісту позовної заяви та вимоги до документів, що додаються до неї.

Зі змісту зазначених статей вбачається, що чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачена така підстава для залишення позовної заяви без руху та повернення її позивачу, як неможливість встановити останнє відоме зареєстроване місце проживання відповідача, ураховуючи, що позивач у позовній заяві вказав останнє відоме йому місце проживання відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Також, частиною 9 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Відповідно до частин 6, 9, 10 ст. 187 ЦПК України у разі, якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідно до інформаційних довідок з Реєстру територіальної громади м. Харкова, відповідач ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . не зареєстрована та відомості щодо її реєстрації відсутні (а.с.10, 11).

Тобто, отримана судом інформація лише не містить даних про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 , але жодним чином не свідчить про наявність перешкод для вирішення питання про відкриття провадження у справі у відповідності до частини 10 ст. 187 ЦПК України.

Зазначене свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки встановивши, що отримана інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд, після виконання ухвали суду від 23.05.2019 щодо сплати судового збору, не вирішив питання про відкриття провадження у справі.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження.

Питання про відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 141 ЦПК України вирішується за наслідками розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 03 червня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.В. Кісь

Судді : О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина