ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/168/19Головуючий по 1 інстанції - Соколишина Л.Б.
Категорія: 304090000 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )

Суддів Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

учасники справи:

позивач Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу ОСОБА_1

розглянувши у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Соколишиної Л.Б. у залі Черкаського районного суду Черкаської області 10 .04. 2019 року о 10 год. 30 хв., повний текст рішення складений 15 квітня 2019 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за користування електроенергією, - :

в с т а н о в и в :

28.09.2019 року ПАТ «Черкасиобленерго» в особі РЕМ звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за користування електроенергією.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що згідно договору № 316052 від 25.01.2010 року про користування електроенергією, укладеного між ПАТ «Черкасиобленерго» та ОСОБА_2 , здійснювалося постачання електроенергії до домоволодіння АДРЕСА_1 .

У 2007 році ОСОБА_2 помер. Згідно даних довідки № 958/02-09 від 05 червня 2018 року, виданої Червонослобідською сільською радою Черкаського району, за вказаною адресою зареєстрований відповідач ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_2 позивач продовжував постачати електроенергію за зазначеною у договорі адресою, а відповідач ОСОБА_1 без укладання відповідного договору користувався нею, нарахування за спожиту електроенергію здійснювалися регулярно. Однак, починаючи з жовтня 2015 року, відповідач ОСОБА_1 заборгував 1712 грн. 84 коп., борг не сплатив, тому у травні 2018 року указане домоволодіння було відключено від електроенергії.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 1712 грн. 84 коп.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за користування електроенергією - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ заборгованість за спожиту електроенергію у сумі 1 712 грн. 84 коп. та судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову у розмірі 1 762 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку подавши апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, нікчемним та неправосудним. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, скаржник вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з підстав неправосудності, нікчемності та є злочинним результатом за попередньо спланованим злочинним сценарієм організованої групи з одного боку нікчемного та штучного позивача ПАТ «Черкасиобленерго», та з іншого боку службової особи не конституційної Державної судової адміністрації України на посаді судді у вищевказаній незаконно порушеній справі, офіційно не утвореного вищевказаного нікчемного Черкаського районного суду Черкаської області.

ОСОБА_1 вказує, що рішення від 10 квітня 2019 року Черкаського районного суду Черкаської області було незаконно виготовлене службовою особою ОСОБА_3 , шляхом перевищення «службових повноважень» в частині привласнення собі конституційного права Українського народу на здійснення у самій нарадчій кімнаті вищевказаної цивільної справи.

Інші доводи апеляційної скарги не стосуються предмету та підстав заявлених позовних вимог і не мають відношення до ухваленого рішення суду першої інстанції про стягнення заборгованості за користування електроенергією.

ОСОБА_1 просить рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року скасувати повністю з підстав його неправосудності та існування обставин його незаконного виготовлення, грубим порушенням положень ч. 4 ст. 124 Конституції України та безпосередньо відведеним 10 квітня 2019 року нікчемним « судом».

07 серпня 2019 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ПАТ «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначається, що вимоги відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не визнаються повністю. Представник позивача посилається, що суд першої інстанції абсолютно вірно прийшов до висновку, що саме ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, а тому його посилання на те, що факт реєстрації та проживання не підтверджує факту споживання електричної енергії є безпідставними. Після смерті ОСОБА_2 електропостачальник продовжував постачати електроенергію за вказаною адресою у договорі, а відповідач без укладення відповідного договору про постачання електричної енергії фактично користувався електроенергією, що згідно до ст.ст.11 , 714 ЦК України є підставою для виникнення між сторонами цивільних прав та обов`язків. Також у відзиві вказується, що згідно роздруківки програми ПАКЕД Побут Черкаського РЕМ боржник користувався електроенергією, а нарахування здійснювались регулярно, починаючи з жовтня 2015 року виникла заборгованість, яка періодично сплачувалась, але станом на травень 2018 року заборгованість становить 1712, 84 грн. У травні 2018 року боржник відключений від електропостачання, але не сплатив заборгованість до даного часу та самовільно підключився до електромережі та струмоприймачів, що зафіксовано актом про порушення № 000335 від 03.04.2019 року згідно до чинного законодавства. Відповідач неодноразово стверджував у судових засіданнях, що одноособово проживає у будинку за адресою АДРЕСА_1 та зареєстрований у будинку із 2012 року. За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про стягнення коштів із відповідача, так як він є споживачем послуг.

У відзиві представник ПАТ «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ Ю.В. Батурін просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10.04.2019 року по справі № 707/2052/18 відхилити, а рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10.04.2019 року по справі 707/2052/18 залишити без змін.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» апеляційний суд Черкаської області ліквідовано, утворено Черкаський апеляційний суд.

Відповідно до ч. 5 ст. 31 ЦПК України у разі ліквідації суду справи, що перебували у провадженні суду, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом.

26 липня 2019 року розпочав свою роботу Черкаський апеляційний суд, у зв`язку з чим йому була передана для розгляду вказана цивільна справа.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями через систему документообігу суду визначено для розгляду суддю (суддю-доповідача) Черкаського апеляційного суду Нерушак Л.В., у складі колегії суддів: Бородійчука В.Г., Єльцова В.О.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року, суддею-доповідачем Нерушак Л.В. матеріали цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за користування електроенергією прийнято до свого провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 14 серпня 2019 року проведення підготовчих дій по вищезазначеній апеляційній скарзі закінчено, а справу призначено на 29 серпня 2019 року на 14 год. 30 хв.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглядати справу у письмову провадженні без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право : скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 3 ст.376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

Як вбачається із матеріалів справи на а. с. 72 міститься заява про відвід судді Соколишиної Л.Б., подана ОСОБА_1 10 квітня 2019 року, в якій він вказує, що суддя не може брати участі у розглядів даної справи та підлягає відводу, оскільки відмовляється на прохання відповідача підтвердити свої повноваження судді Черкаського районного суду. Тому відповідач вважає, що суддю Соколишину Л.Б. слід відвести від розгляду справи на підставі ст.36, 40 ЦПК України.

Питання вирішення відводу передбачено ст. 40 ЦПК України, в якій зазначено, що :

1. Питання про відвід (самовідвід) судді може бути вирішено як до, так і після відкриття провадження у справі.

2. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість.

3. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У такому випадку вирішення питання про відвід судді здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу.

Такому судді не може бути заявлений відвід.

Із наявних матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції допущено порушення вимог процесуального права, оскільки порушено процедуру вирішення питання відводу, який встановлено ст.40 ЦПК України, так як ч. 11 ст. 40 ЦПК України передбачено, що за результатами вирішення заяви про відвід суд постановляє ухвалу.

Як вбачається із матеріалів справи така ухвала суду першої інстанції відсутня, із даних протоколу судового засідання від 10.04. 2019 року ( а.с. 74) слідує, що о 10 год. 57 хв. ОСОБА_1 оголосив заяву про відвід судді, після чого головуюча з`ясувала думку позивача щодо заявленого відводу, а о 10 год.01. 58 хв. суд ухвалив залишити заяву про відвід без розгляду, обґрунтовуючи тим, що дана заява є завідомо безпідставною та суд її розцінює як зловживання процесуальним правом ОСОБА_1 . Після чого суд перейшов до судових дебатів та закінчив розгляд справи оголошенням вступної та резолютивної частини рішення.

Однак, із тексту рішення суду першої інстанції від 10 квітня 2019 року вбачається, що суд зазначив у рішенні, що клопотання щодо визнання незаконними виборів Президента України від 31 березня 2019 року та про відвід головуючій у справі, були залишені судом без розгляду, як завідомо безпідставні та такі, що подані відповідачем у зв`язку із зловживанням ним процесуальними правами.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вбачає порушення норм процесуального права судом першої інстанції при вирішенні питання щодо відводу судді, який вирішив питання відводу в порушення вимог ст. 39, ст. 40 ЦПК України, суд не дотримався процедури, передбаченої вимогами ст. 40 ЦПК України, обмежившись протокольною ухвалою про залишення без розгляду заяви про відвід, що не передбачено чинним ЦПК України, і є порушенням норм процесуального закону та дає підстави для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення судом апеляційної інстанції відповідно до вимог п.1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України .

Виходячи з вище викладеного, доводи апеляційної скарги в частині вимог щодо скасування рішення суду першої інстанції є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки судом допущено порушення вимог процесуального права при вирішенні питання про відвід судді, але не всі доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, оскільки інші доводи та посилання скаржника не мають відношення до розгляду даної справи не стосуються предмету та підстав позову, який розглядався судом, а тому не підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за користування електроенергією, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, прийшовши до висновку, що за умови встановлення факту надання позивачем послуг з постачання електричної енергії, відсутність договору про користування електроенергією, який має бути укладений між споживачем або власником будинку та постачальником, не звільняє таку особу від обов`язку оплатити вартість спожитої електроенергії. Суд послався, що сам відповідач стверджував, що він одноособово проживає у будинку за вказаною адресою, зареєстрований в будинку з 2012 року, тому суд дійшов висновку, що відповідач є споживачем послуг з електропостачання, а його доводи, що факт проживання та реєстрації не підтверджує факту використання електроенергії суд оцінює критично.

Суд також вказав на обов`язок споживача щодо укладення договору, у зв`язку із чим у разі відмови від оплати послуг з посиланням на відсутність укладеного договору такі доводи не приймаються до уваги, оскільки споживач зобов`язаний оплатити житлово - комунальні послуги , якщо він фактично користувався ними. При цьому, суд першої інстанції послався на правову позицію висловлену у Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2012 року у справі № 6-59цс 13, відповідно до якої споживачі зобов`язані оплатити житлово комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення заборгованості, оскільки такі вимоги є підставними та обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції позивач посилався у своєму позові, що згідно до договору № 316052 від 25 січня 2010 року про користування електричною енергією, укладеного між позивачем та ОСОБА_2 , здійснювалося постачання електроенергії до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6-8).

Проте, колегія суддів апеляційного суду вбачає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги та помилково послався на вказаний даний договір № 316025 від 25 січня 2010 року про користування електричною енергією, укладений між позивачем та ОСОБА_2 , згідно якого здійснювалося постачання електроенергії до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , як на належний доказ, оскільки як сам позивачу позові, так і суд першої інстанції вказує, що ОСОБА_2 помер у 2007 році.

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги, що особа, яка померла ще у 2007 році не могла укладати договір із позивачем, а отже, посилання як на належний доказ на укладений договір від 25 січня 2010 року є безпідставним, так як на дату його укладення особа вже померла у 2007 році, на що суд першої інстанції не звернув уваги та помилково послався на даний договір, як на належний доказ, вважаючи встановленими дані обставини. Апеляційний суд звертає на дані обставини увагу, та вважає, що посилання на дані обставини, як встановлені, є помилковими, тому суд апеляційної інстанції не посилається та такий доказ і виключає його як встановлену судом обставину у справі.

Однак, вивчивши та перевіривши матеріали справи, наявні докази, надані сторонами, апеляційний суд дійшов висновку, що в матеріалах справи достатньо доказів, які підтверджують, що відповідач ОСОБА_1 проживає, зареєстрований в даному будинку, що він особисто підтвердив неодноразово під час розгляду справи у суді першої інстанції, стверджуючи, що він одноособово проживає у будинку, що підтверджується і наявними в матеріалах справи його письмовими документами, де ним зазначається саме адреса його реєстрації як постійне місце проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Червонослобідської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області № 958/02-09 від 05 червня 2018 року, по АДРЕСА_1 зареєстрований лише ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Власник будинку ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Суд першої інстанції встановлено, що споживачем електричної електроенергії є ОСОБА_1 , оскільки після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , електропостачальник продовжував надавати послуги з постачання електроенергії за вказаною вище адресою проживання відповідача та проводилась оплата за отримане електропостачання, але оплата за електрику проводилась не регулярно частковими оплатами і виникла заборгованість у розмірі 1712, 84 грн., яку споживач перестав сплачувати з серпня 2017 року.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із наданих позивачем розрахунків по оплаті, оплата здійснювалась по 31 липня 2017 року, а з 01 березня 2017 року відповідач попереджувався про відключення його від електроенергії, а 02 квітня 2017 року відбулось відключення. Працівниками ПАТ «Черкасиобленерго « 03 квітня 2019 року було виявлено самовільне підключення будинку по АДРЕСА_1 до електромережі, про що складено відповідний акт про порушення № 000335 від 03.04.2019 року.

За таких обставин, посилання відповідача ОСОБА_1 , що реєстрація та проживання не підтверджує факту використання електричної електроенергії є безпідставними та необґрунтованими, і не можуть бути прийнятими до уваги апеляційним судом, оскільки відповідачем не підтверджено та не спростовано належними та допустимими доказами, що хтось інший крім нього проживає у вказаному будинку та використовує електроенергію, тому вимоги позивача підлягають задоволенню, а заборгованість стягненню із відповідача на користь позивача у розмірі 1712, 84 грн.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавчі та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг.

Відповідно до Закону України «Про електроенергетику», споживачами енергії є суб`єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю, Правил користування електричною енергією для населення ( далі Правил), затвердженими постановою Кабінету Міністрів України 26 липня 1999 року № 1357, які регулюють відносини між громадянами (споживачі електричної енергії) та енергопостачальниками.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», чинного на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Таким чином, послуги з електропостачання є видом житлово-комунальних послуг.

Хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про житлово комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 4.12. Правил роздрібного ринку електричної енергії. Затверджених Потановаою НКРЕКП від 14.03. 2018 року № 312 з червня 2018 року плата за спожиту протягом розрахункового періоду електроенергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця Рахунок за спожиту електроенергію оплачуюється протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем.

Відповідно до п. 42 Правил споживач електричної енергії зобов`язаний оплачувати спожиту електричну енергію та здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та цих Правил.

Згідно п.19 Правил користування електричною енергією для населення, розрахунки населення за спожиту електроенергію здійснюються за діючими тарифами для населення на підставі фактичних показань приладів обліку.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до роздруківки заборгованості з програми ПАКЕД Побут Черкаського РЕМ, по особовому рахунку 316052 у липні 2012 року виникла заборгованість, однак до липня 2017 року включно відбувалося її часткове періодичне погашення, а з серпня 2017 року погашення заборгованості не відбувалося, борг склав 1712 грн. 84 коп

Отже, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 року № 6-2951цс15.

Тобто, законодавством передбачений обов`язок споживача щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови щодо оплати таких послуг з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувалися ними.

Аналогічна позиція зазначена у Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року по справі 6-59цс13, згідно якої споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі на що і було звернуто увагу судом першої інстанції.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази як в підтвердження позовних вимог так і в їх заперечення, той факт, що відповідач ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги ПАТ «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ підлягають задоволенню, оскільки за умови встановлення факту надання відповідними організаціями послуг з постачання електричної енергії, відсутність договору про користування електроенергією, який має бути укладений між споживачем або власником будинку та постачальником, не звільняє таку особу від обов`язку оплатити вартість спожитої електроенергії, а відповідач не спростував відповідними доказами, що не проживає у вказаному будинку, тому не є споживачем послуг, а тому не повинен сплатити заборгованість, яка виникла із - за невчасної оплати за електроенергію.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують доказів позивача про наявну заборгованість споживача по вказаному будинку, де проживає відповідач, а навпаки із змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник посилається в апеляційній скарзі на обставини, які не мають відношення до предмету позову, заявлених позивачем вимог щодо стягнення заборгованості , а стосуються інших обставин, які не впливають на розгляд по суті даної справи щодо заявлених вимог, а тому є безпідставними та вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню у частині необґрунтованих та безпідставних вимог скаржника.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення судом апеляційної інстанції.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про задоволення вимог позивача, стягнення коштів заборгованості з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ за спожиту електроенергію у сумі 1 712 грн. 84 коп.

Згідно до вимог ст.141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, позов задоволено, а позивачем при подачі позову сплачено судовий збір у розмірі 1 762 грн., то з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1762 грн. Крім того, при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 не сплатив судовий збір, а ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 липня 2019 року було задоволено клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору до ухвалення рішення суду, тому враховуючи відстрочення сплати судового збору стягненню з ОСОБА_1 на користь держави за подачу апеляційної скарги підлягає 2643 грн.

Керуючись ст.ст. 39, 40, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10 квітня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за користування електроенергією - скасувати, прийняти нову постанову.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ про стягнення заборгованості за користування електроенергією задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» в особі Черкаського РЕМ заборгованість за спожиту електроенергію у сумі 1 712 грн. 84 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову у розмірі 1 762 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 2643 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно процесуальним законодавством.

Головуючий

Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

В.О. Єльцов