судді Великої Палати Верховного Суду
04 вересня 2019 року
у справі № 697/2767/16 (провадження № 14-295цс19) за позовом заступника керівника Золотоніської місцевої прокуратури Черкаської області до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі - ГУ Держгеокадастру), ОСОБА_1 , третя особа - Фермерське господарство «Климентина» (далі - ФГ «Климентина»), про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок
за касаційною скаргою заступника прокурора Черкаської області на ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року у складі колегії суддів Новікова О. М., Бондаренка С. І., Ювшина В. І.
Оскаржуваною ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 22 лютого 2018 року та додаткове рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 березня 2018 року скасовано, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За наслідками розгляду 04 вересня 2019 року указаної справи Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову, якою касаційну скаргу заступника прокурора Черкаської області залишила без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 24 травня 2018 року залишила без змін.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками апеляційного суду, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки змоменту державної реєстрації ФГ «Климентина» фактично відбулася заміна орендаря фізичної особи ОСОБА_1 на ФГ «Климентина». Станом на час звернення у грудні 2016 року до суду з цим позовом ОСОБА_1 у травні 2016 року зареєстрував ФГ «Климентина», а спір між юридичними особами підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові вказала таке.
Оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами або органами державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.
Тобто, якщо на час відкриття провадження у справі щодо такого спору про користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, фермерське господарство не зареєстровано, то стороною таких спорів є громадянин, якому надавалась земельна ділянка, а спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Проте, якщо на момент відкриття провадження у справі щодо спору між органом державної влади чи місцевого самоврядування та, зокрема, фізичною чи іншою особою, якій із земель державної або комунальної власностінадана земельна ділянка для ведення фермерського господарства, фермерське господарство вже було зареєстрованим, то така справа має розглядатися за правилами господарського судочинства, при цьому наявність саме таких вищенаведених обставин має місце у даній справі.
Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року в справі № 348/992/16-ц (провадження № 145цс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц (провадження № 14-262цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц (провадження № 14-282цс18) та від 03 липня 2019 року у справі № 637/116/18 (провадження № 14-267цс19).
Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступлення від правових висновків, викладених у вказаних постановах.
З такими висновками не погоджуюся та висловлюю окрему думку відповідно до статті 35 ЦПК України.
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
У поданій до суду позовній заяві заступник керівника Золотоніської місцевої прокуратури Черкаської області просив визнати незаконними та скасувати накази, визнати недійсними договори оренди земельних ділянок.
Позовну заяву мотивовано тим, що 02 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держземагентства у Черкаській області з клопотаннями про надання дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у довгострокову оренду на 20 років для ведення фермерського господарства орієнтовними площами 11,5 га, 14 га, 29 га, 14 га, 13,1 га, 61 га, розташованих у адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району Черкаської області, та орієнтовною площею 52 га, розташованої у адміністративних межах Литвинецької сільської ради Канівського району Черкаської області за межами населеного пункту, за рахунок земель державної власності.
ГУ Держземагентства в Черкаській області затверджено проекти відведення цих земельних ділянок таміж ГУ Держземагентства у Черкаській області та ОСОБА_1 укладено договори оренди:від 23 вересня 2013 року щодо земельної ділянки у адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району Черкаської області загальною площею 59,7667 га;від 23 вересня 2013 року щодо земельної ділянки у адміністративних межах Литвинецької сільської ради Канівського району Черкаської області площею 47,5497 га; від 25 червня 2014 року земельної ділянки у адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району Черкаської області площею 61,0 га.
Зазначені земельні ділянки передані ОСОБА_1 згідно з актами приймання-передачі у строкове платне користування для ведення фермерського господарства.
Суди встановили, що на виконання наказів ГУ Держземагентства у Черкаській області (згідно з якими ГУ Держземагентства у Черкаській області по кожній спірній земельній ділянці затвердив виготовлений орендарем ОСОБА_1 проект землеустрою щодо їх відведення в оренду для фермерського господарства) між ГУ Держземагентства у Черкаській області та ОСОБА_1 укладено договори оренди про передачу у строкове платне користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності для ведення фермерського господарства, які знаходяться за межами населеного пункту, а саме: від 23 вересня 2013 року земельної ділянки в адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району загальною площею 59,7667 га, орендна плата - 56 568,28 грн на рік; від 23 вересня 2013 року земельної ділянки в адміністративних межах Литвинецької сільської ради Канівського району площею 47,5497 га, орендна плата - 45 005,07 грн на рік; від 25 червня 2014 року земельної ділянки в адміністративних межах Полствинської сільської ради Канівського району площею 61,0 га, орендна плата - 72 912,69 грн на рік.
Проте ОСОБА_1 , уклавши договори оренди земельних ділянок, не створив фермерське господарство, не приступив до використання землі за цільовим призначенням, самостійно земельну ділянку не обробляв, а отримані ним в оренду землі передав у суборенду Фермерському господарству «Зерно життя» (далі - ФГ «Зерно життя»).
20 травня 2016 року ОСОБА_1 створив ФГ «Клементина», після чого 08 червня 2016 року та 12 липня 2016 року уклав договори суборенди зі створеним ним ФГ «Климентина».
На момент звернення позивача до суду з даним позовом спірні земельні ділянки використовуються фермерським господарством на підставі договору суборенди.
Відповідно до статей 1, 3, 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову) завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України; у редакції, чинній на час подання позову) установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.
Господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів (стаття 12 ГПК України у вказаній редакції).
Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред`явлено позовну вимогу (частини друга і третя статті 21 ГПК України в зазначеній редакції).
На момент звернення до суду у цій справі сторонами у господарському процесі за загальним правилом могли бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці.
Розмежування компетенції судів з розгляду земельних спорів здійснено відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників. Крім спорів, зокрема, щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин, вирішення яких віднесено до компетенції адміністративних судів, земельні спори, сторонами в яких є, насамперед, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів розглядаються господарськими судами, а інші - за правилами цивільного судочинства.
Відповідно до частини другої статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, установлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Зокрема, не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства (частина друга статті 134 ЗК України).
Спеціальними нормативно-правовими актами у таких правовідносинах є Закон України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 973-IV) та Закон України від 06 жовтня 1998 року № 161-XIV «Про оренду землі» (далі - Закон № 161-XIV).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 973-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.
У статті 2 Закону № 973-IVзакріплено, що відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.
За частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 973-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.
Після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб (стаття 8 Закону № 973-IV).
З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону № 973-IV можна зробити висновок, що після укладення договору оренди фермерське господарство має бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Відповідно до частини першої статті 31 ЗК України землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.
Зі змісту статті 12 Закону № 973-IVвбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства.
Тобто, законодавець прямо зазначив, що до складу земель фермерського господарства входять землі, які використовуються ним на умовах оренди. Щодо того, що землями фермерського господарства є землі, які перебувають у фермерському господарстві в суборенді Законом № 973-IV не передбачено.
Відповідно до вимог статей 89, 91, 92 ЦК України та статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація юридичних осіб - це засвідчення факту створення юридичної особи, після чого виникає цивільна правоздатність юридичної особи.
ОСОБА_1 надано в оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства.
Разом з тим це фермерське господарство не набуло земельні ділянки в оренду, оскільки ОСОБА_1 передав як фізична особа фермерському господарству земельні ділянки в суборенду, що вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (т. 1, а. с. 37).
Статтею 5 Закону № 161-XIV передбачено, що орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою (частина перша).
Разом з тим у статті 8 цього Закону зазначено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.
Тобто законодавцем проведено розмежування поняття оренди та суборенди. І зобов`язання перед орендодавцем несе орендар.
Отже, передача ОСОБА_1 в суборенду спірних земельних ділянок ФГ «Зерно життя» свідчить про те, що вони не є землями фермерського господарства у розумінні статті 12 Закону № 973-IV, а тому їх орендарем є ОСОБА_1 як фізична особа, оскільки вони в установленому законом порядку в оренду ФГ «Климентина» не набуті.
Тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою фактична заміна орендаря не відбулася і обов`язки землекористувача до фермерського господарства не перейшли.
Тому з огляду на суб'єктний склад сторін, характер спірних правовідносин спір підлягає розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 468/972/17-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 699/185/18 (провадження № 14-180цс19).
Від указаних висновків не зроблено відступу.
На мою думку, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року помилково послалася на правові висновки, викладені у її постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц (провадження № 145цс18), від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц (провадження № 14-262цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц (провадження № 14-282цс18) та від 03 липня 2019 року у справі № 637/116/18 (провадження № 14-267цс19), оскільки обставини справ не є подібними.
У перелічених справах земельні ділянки перебувають в оренді саме у фермерських господарств, а не у фізичної особи, яка їх отримала для ведення фермерського господарства.
Правовідносини в зазначених справах виникли виключно на підставі договорів оренди, укладення договорів суборенди не встановлено.
Разом з тим у цій справі встановлено факт укладення договорів суборенди між фізичною особою, яка створила фермерське господарство, та самим фермерським господарством, що має вирішальне значення для визначення юрисдикційності спору.
На підставі викладеного вважаю помилковими висновки Великої Палати Верховного Суду про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали апеляційного суду - без змін, оскільки, на мою думку, зазначена ухвала підлягала скасуванню, а справа - направленню до апеляційного суду для продовження розгляду, так як справа має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Суддя О. М. Ситнік