ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/733/19 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участі секретаря Кантицької О.І.

та сторін ОСОБА_1 та її адвоката Міщенко В.В.; представника ОСОБА_2 адвоката Вароди П.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/23463/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року, ухваленого суддею Грицак Р.М., повний текст рішення складений 27 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову посилається на те, що він та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.05.2007 по 31.01.2018 роки. Під час шлюбу придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,1 кв.м., вартістю 325692 гривні, що підтверджується договором купівлі - продажу від 02 червня 2014 року, посвідченим Жовнір І.Т., приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за №2459. ОСОБА_1 є титульним власником зазначеної квартири, оскільки вказана покупцем у вищевказаному договору купівлі-продажу. Вважає, що вказана квартира є їх спільною сумісною власністю Після розірвання шлюбу вони не можуть досягнути згоди про порядок користування спільно набутим майном, тому просить в порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1628 грн. 46 коп. судових витрат понесених на сплату судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 16 травня 2019 року та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що суд першої інстанції обґрунтовує своє рішення тим, що вказана квартира придбана сторонами у справі за період перебування у шлюбі за ніби-то спільно нажиті кошти і є спільною сумісною власністю, однак дані висновки зроблені неправомірно.

ОСОБА_1 надала суду докази, що придбала спірну квартиру за особисті кошти, які отримані від продажу власного нерухомого майна її матері ОСОБА_3 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 6 грудня 2013 року, за умовами якого її мати відчужила належну їй на праві приватної власності квартиру на суму 134 900 грн. В день укладення договору купівлі-продажу цієї квартири 6 грудня 2013 року нею були відкриті депозитні рахунки на її ім`я в ПАТ Комерційний банк НАДРА на суму 20000 доларів США і 3000 євро. У зв`язку з процедурою ліквідації ПАТ КБ НАДРА кошти знімались частково нею з рахунків з квітня по 29 травня 2014 року. Всього нею було отримано з рахунків 21 730 доларів США і 3100 євро. Вказана грошова сума майже співпадає із вартістю придбаної оспорюваної квартири.

Для купівлі квартири ОСОБА_1 використала особистих коштів на суму 308031 грн. Решта суми 17661 грн. дала їй її мати ОСОБА_4 , яка 19 травня 2014 року продала свою квартиру за 442680 грн, а собі купила 28 травня 2014 року нову квартиру за 350270 грн.

Крім цього, в період шлюбу у сторін не було особливих достатків. Позивач до придбання квартири не мав постійного місця роботи, що слідує з долученої до справи копії трудової книжки, працював на тимчасових роботах. Вона ж за період з 2007-2009, 2013-2014 роки заробила 91420 грн. 72 коп., а з листопада 2009 року по вересень 2012 року одержувала допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років.

Судом не було враховано, що відносини між ними були напруженими. В червні 2014 року після придбання нею даної квартири позивач, погоджуючись, що квартира являється її власністю, по своїй ініціативі забрав усі свої особисті речі і перейшов проживати до своїх батьків, згодом виїхав на заробітки за кордон. ОСОБА_2 погодився на зняття його з реєстрації за адресою:. АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10 серпня 2018 року по справі №607/918/18.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не поступало.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її адвокат Міщенко В.В апеляційну скаргу підтримали з мотивів, викладених в ній.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя . Однак з таким висновком суду не погоджується колегія суддів, оскільки він суперечить дійсним обставинам справи.

Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.05.2007 року по 30.01.2018 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.(а.с.11,14-16).

Від спільного проживання у сторін народився син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає із відповідачкою і перебуває на її утриманні.(а.с.12).

Згідно договору купівлі-продажу від 02 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т., зареєстрованим у реєстрі за №2459, ОСОБА_1 купила у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,1 кв.м. за 325692 гривні.(а.с.7,8).

Відповідно до п. 8 вказаного договору купівлі-продажу від 02 червня 2014 року, покупець доводить до відома продавців про те, що квартира купляється за згодою чоловіка ОСОБА_2 , яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. за реєстровим №2458.

02 червня 2014 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. у державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис №5871264 про право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом №22469540.(а.с.9).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 серпня 2018 року задоволено позов ОСОБА_1 та визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .(а.с.69).

Із даного рішення вбачається, що підставою звернення до суду із позовом було те, що ОСОБА_2 як член власника житла позивача в спірній квартирі не проживає більше чотирьох років, забравши всі свої особисті речі, не утримує дане житло, не оплачує комунальні послуги ст. 405 ч. 2 ЦК України.

Даний позов був визнаний ОСОБА_2 та його адвокатом Вародою П,Б. та не заперечували щодо його задоволення.

Отже, вище згаданим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 є власником спірної квартири і її права порушуються ОСОБА_2 , як членом сім`ї власника житла, який є зареєстрованим, але не проживає в квартирі без поважних причин тривалий час, тому суд і визнав його втратившим право на користування даним житлом, знявши із реєстрації.

Дане рішення ні ОСОБА_2 , ні його представником адвокатом Вародою П.Б. не оскаржувалось, а тому набрало законної сили, а тому встановленні обставини мають преюдиційне значення і не підлягають доказуванню для вирішення спору щодо поділу майна подружжя, так як спір між тими ж сторонами і щодо того самого предмету- квартири.

Крім того, факт придбання спірної квартири під час перебування у шлюбі із позивачем за особисті кошти відповідачки підтверджується доказами, а саме тим, що 6 грудня 2013 року на ім`я ОСОБА_1 були відкриті депозитні рахунки в ПАТ ''Комерційний банк ''НАДРА" на суму 20 000 доларів США і 3000 євро, які були зняті нею з рахунків частинами в строк до 29 травня 2014 року разом з нарахованими відсотками, тобто перед придбанням спірної квартири, що підтверджується довідкою №110-13895 від 26.12.2018 року Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАБ КБ «НАДРА» та поточними звітами за операціями по поточному (картковому) рахунку(а.с.47-54), отриманні від продажу квартири її матір`ю ОСОБА_4 6 грудня 2013 року.(а.с.46).

Також відповідачкою за час перебування у шлюбі із позивачем були отримані доходи: з січня 2007 року по квітень 2009 року працювала в управлінні праці та соціального захисту населення, та за вказаний період їй було виплачено заробітну плату в розмірі 36224,22 грн.( довідка про доходи №06-02/3391, виданої 07.12.2018 року Департаментом соціального захисту населення Тернопільської обласної державної адміністрації), з 01.01.2009 року по 31.12.2014 року провідного інженера відділу технічного забезпечення Державної бюджетної установи «Тернопільський обласний центр по нарахуванню та контролю за здійсненням соціальних виплат» становить 55196,5 грн. (довідка №01/270 від 10.12.2018 року) та з 16.11.2009 року по 18.09.2012 року одержувала соціальну допомогу по догляду за дитиною до 3-ох років, в розмірі 45850 грн., щомісячно (довідка №5568, видана 07.12.2018 року Управлінням соціальної політики Тернопільської міської ради). (а.с.64-68).

Докази про доходи ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі і купівлі спірної квартири в матеріалах справи відсутні.

Згідно відміток прикордонних служб у паспорті ОСОБА_2 , останній в період з 07.10.2013 року по 01.04.2014 року, з 23.06.2014 по 24.09.2014 перебував за межами України.

Щодо наявних в матеріалах справи розписок, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 20 травня 2014 року (а.с. 84) та між ОСОБА_9 і ОСОБА_2 31 травня 2014 року про отримання кожним із сторін по справі по 330000 грн. для купівлі квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджують факт придбання спірної квартири за ці кошти і спростовуються вище вказаними доказами, а також ухвалами Тернопільського міськрайонного суду від 08.06.2018 року у цивільних справах за № 607/239/18 та № 607/7703/18 за позовами відповідно ОСОБА_4 , ОСОБА_9 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Дані справи були закриті в з в`язку із відмовою позивачів від позову (а.с. 84,94).

Відповідно до вимог ст. 376 ч.1 п.3 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Проаналізувавши матеріали справи, докази, наявні в матеріалах, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог позивача, оскільки спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_1 , а не спільною сумісною власністю подружжя, хоча і придбана під час спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому поділу не підлягає.

У відповідності до вимог ч. 2 п.1 ст. 141 ЦПК України стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2242, 69 грн. сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , інд.код НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_2 ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 .. інд. код НОМЕР_2 , прож. АДРЕСА_2 ) 2242,69 грн сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2019 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак