Єдиний унікальний номер судової справи № 481/1615/19
Провадження № 22-ц/812/1462/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Богуславській О.М.,

без участі осіб, які повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 липня 2019 року, ухваленого у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Маржиною Т.В. повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову вказував, що з 26 вересня 2003 року перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , який 11 квітня 2017 року розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області.

За період шлюбу ними за спільні кошти придбано будинок АДРЕСА_1 . Даний житловий будинок є їх спільною сумісною власністю, а тому кожному з них належить по Ѕ частині цього майна.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить визнати за кожною із сторін право власності на Ѕ частину спірного майна, набутого під час шлюбу.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 липня 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по Ѕ частині за кожним на житловий будинок АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768 грн.40 коп. судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подала на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказувала, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, суд неповно та невсебічного дослідив обставин справи, прийшов до необґрунтованого висновку суду про доведеність позовних вимог та просила про часткове скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на Ѕ спірного житлового будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача посилалася на обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання апеляційної інстанції позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідач у судове засідання апеляційної інстанції не з`явилася, направила клопотання про розгляд справи за її відсутності, апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах позову та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вищенаведеному оскаржуване рішення відповідає в повній мірі з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що з 26 вересня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Первомайського міськрайоного суду Миколаївської області від 11 квітня 2017 року розірвано (а.с.6).

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.27,28).

За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, який зареєстровано на ім`я відповідача, сторони 08 серпня 2007 року придбали у власність житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 52.6 кв.м., житловою площею 32.5 кв.м.

На підставі рішення виконавчого комітету Первомайської міської ради №820 від 10 грудня 2010 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності серія САЕ від 20 грудня 2010 року, взамін договору купівлі-продажу( а.с.47).

Відомості про право власності внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.7).

За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція цієї норми свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Згідно зі ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

За змістом ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Відповідач не заперечувала, що придбаний ними будинок є спільним майном подружжя, проте вважала, що її частка повинна бути збільшена до 2/3 часток, оскільки на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, за рішенням суду позивач сплачує аліменти, проте з неналежним відрахуванням таких коштів має заборгованість, однак цих коштів не вистачає для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей.

Суд першої інстанції з врахуванням обставин справи та наданих сторонами доказів дійшов висновку про відсутність підстав для відступу суду від засад рівності часток подружжя. Колегія суддів вважає такий висновок вірним виходячи з такого.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Верховний Суд України в своїй постанові № 11 від 27 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» в пункті 30 пояснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2,3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних неповнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Як обставини, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти тільки випадки, коли один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, втрачає його на шкоду інтересам сім`ї, але й випадки, коли один із подружжя не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Відповідно до довідок № 2325 та 2326 про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 після розлучення батьків з проживають разом з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 (а.с.30,31).

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 квітня 2017 року на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання їх спільних неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.66).

Із наданого відповідачем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вбачається, що ОСОБА_2 частково здійснює сплату таких коштів. Станом на 01 липня 2019 року заборгованість зі сплати аліментів становить 20012 грн. 58 коп.

Зважаючи на викладене, підстави для відступлення від засад рівності часток сторін при поділі спірного майна подружжя, передбачені ч.3 ст.70 СК України, відсутні, оскільки довідка про наявну заборгованості зі сплати аліментів, не може слугувати доказом недостатності призначених та отримуваних відповідачем аліментів. Крім того, відповідачем не доведено в суді з наданням належних та допустимих доказів, що розмір аліментів, яка вона одержує від позивача на утримання дітей, є недостатніми для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування.

За такого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу порівну з виділенням у власність по 1/2 частини кожному.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції по суті спору не спростовують і не дають підстав для зміни судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, підстави для стягнення з позивача на користь відповідача судового збору за подання апеляційної скарги також відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 03 вересня 2019 року.