Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 638/13986/15-ц

провадження № 61-24781св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», яка підписана представником Богоносом Максимом Олександровичем, на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 (далі - кредитний договір), згідно якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 8 867,00 доларів США на строк до 27 квітня 2012 року.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за зазначеним кредитним договором

Відповідач умови договору не виконує, тому станом на 31 липня 2015 року утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 153 200,48 грн.

ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитом у розмірі 153 200,48 грн.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року у складі судді: Штих Т. В., позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 0 від 27 квітня 2007 року у розмірі 153 200,48 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконує у повному обсязі у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2016 року у складі судді Штих Т. В., заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідач належним чином повідомлявся про час та дату розгляду справи і на стадії перегляду заочного рішення не надав доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2015 року скасовано. У задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, проте заявлені із пропуском позовної давності, оскільки відомостей про те, що ОСОБА_1 були здійснені платежі за кредитним договором після 29 листопада 2011 року матеріали справи не містять, а з позовом ПАТ «Дельта Банк» звернулося 25 серпня 2015 року.

Застосовуючи наслідки спливу позовної давності за заявою відповідача, суд апеляційної інстанції вказав, що матеріали справи містять зворотне повідомлення про вручення судової повістки щодо розгляду справи призначеного на 16 листопада 2015 року, на якій в графі «вручено особисто» зазначено прізвище « ОСОБА_1 » (а. с.37). ОСОБА_1 наполягає, що зазначену судову повістку він не отримував. Апеляційний суд вказав, що повідомлення про направлення судової повістки (а. с. 37) воно містить прізвище одержувача без особистого підпису. Таким чином апеляційний суд зробив висновок про те, що не можна вважати, що ОСОБА_1 отримував судову повістку про виклик до суду у судове засідання призначене на 16 листопада 2015 року.

Аргументи учасників справи

У червні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» через представника Богоноса М . О . подало касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення судової повістки щодо розгляду справи призначеного на 16 листопада 2015 року (а. с. 37). Суд апеляційної інстанції не врахував, що застосування позовної давності можливе лише за заявою сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції, що відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-3063цс16.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відхилити касаційну скаргу.

Заперечення мотивовані тим, що ОСОБА_1 не був обізнаний про розгляд справи судом першої інстанції і у зворотному повідомленні про вручення судової повістки щодо розгляду справи призначеного на 16 листопада 2015 року він не розписувався. Вказує, що позивач пропустив позовну давність. Зазначає, що суд апеляційної інстанції прийняв докази, надані позивачем, без обґрунтування причин їх неподання у суді першої інстанції. Банк не підтвердив належними та допустимими доказами розмір заборгованості за кредитним договором, а також не надав доказів переходу права вимоги від ПАТ «УкрСиббанк».

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 27 квітня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 8 867 доларів США на строк з 27 квітня 2007 року до 27 квітня 2012 року.

Відповідно до пункту 1.3.1. кредитного договору за використання кредитних коштів у межах установленого терміну кредитування, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,5 % річних.

У пунктах 1.3.3., 1.3.4. кредитного договору передбачено, що нарахування процентів за договором здійснюється щомісяця в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/факт» відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ та чинного законодавства України. Строк сплати процентів: з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який буди нараховані банком такі проценти.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором ПАТ «УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в наслідок передачі від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ПАТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідач умови договору не виконував у зв`язку із чим станом на 31 липня 2015 року утворилася заборгованість за кредитом в розмірі 153 200,48 грн, з яких: 70597,67 грн - тіло кредиту; 82 602,81 грн - заборгованість за відсотками; 0,00 грн - заборгованість за комісіями.

При скасуванні рішення суду першої інстанції та ухваленні нового про відмову у задоволенні позову суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позовні вимоги є обґрунтованими, проте заявлені із пропуском позовної давності, оскільки відомостей про те, що ОСОБА_1 були здійснені платежі за кредитним договором після 29 листопада 2011 року матеріали справи не містять, а з позовом ПАТ «Дельта Банк» звернулося 25 серпня 2015 року.

Застосовуючи наслідки спливу позовної давності за заявою відповідача, суд апеляційної інстанції вказав, що матеріали справи містять зворотне повідомлення про вручення судової повістки щодо розгляду справи призначеного на 16 листопада 2015 року, на якій в графі «вручено особисто» зазначено прізвище « ОСОБА_1 » (а. с.37). ОСОБА_1 наполягає, що зазначену судову повістку він не отримував. Апеляційний суд вказав, що повідомлення про направлення судової повістки (а. с. 37) воно містить прізвище одержувача без особистого підпису. Таким чином апеляційний суд зробив висновок про те, що не можна вважати, що ОСОБА_1 отримував судову повістку про виклик до суду у судове засідання призначене на 16 листопада 2015 року.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

У пункті 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМ України від 05 березня 2009 року № 270, передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище. Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи. Бланк повідомлення про вручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» повертається за зворотною адресою у першочерговому порядку.

Як свідчить аналіз матеріалів справи ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів про те, що він не отримував судову повістку щодо розгляду справи, призначений на 16 листопада 2015 року, окрім його особистого пояснення про те, що зазначену судову повістку він не отримував. За таких обставин суд апеляційної інстанції зробив неправильний висновок про те, що ОСОБА_1 не отримував судову повістку про виклик до суду у судове засідання призначене на 16 листопада 2015 року.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18 ) зроблено висновок, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи у суді першої інстанції, призначений на 16 листопада 2015 року, то відсутні правові підстави для застосування для вирішення апеляційним судом заяви відповідача про застосування позовної давності.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Настання строку виконання зобов`язання обумовлює початок перебігу позовної давності.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у договорі про надання споживчого кредиту та заставу майна від 27 квітня 2007 року № 0, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 сторони обумовили строк кредитування до 27 квітня 2012 року. Разом із тим банком заявлена до стягнення сума заборгованості станом на 31 липня 2015 року у розмірі 153 200,48 грн, з яких: 70597,67 грн - тіло кредиту; 82 602,81 грн - заборгованість за відсотками; 0,00 грн - заборгованість за комісіями. Згідно розрахунку за договором кредиту (а. с. 237) розмір заборгованості за відсотками розрахований станом на 31 липня 2015 року.

Апеляційний суд: не рахував, що настав строк виконання основного зобов`язання; не з`ясував за який період нарахована заборгованість; не врахував, що після настання строку кредитування кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України; не перевірив та не встановив за який період нараховані відсотки за кредитним договором. Тому апеляційний суд зробив передчасний висновок про скасування рішення суд першої інстанції та ухваленні нового про відмову у задоволенні позову.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення апеляційного суду ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржене рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», яка підписана представником Богоносом Максимом Олександровичем, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року скасувати.

Передати справу № 638/13986/15-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення апеляційного суду Харківської області від 24 травня 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков