Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа №490/12173/163-ц

провадження №61-28227св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Адміністрація Центрального району Миколаївської міської ради, Миколаївська міська рада,

третя особа - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Миколаївської міської ради, з позовом, вимоги якого уточнили під час розгляду справи та просили: визнати за ОСОБА_1 право власності на кв. АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на кв.15 за цією ж адресою.

Позов мотивовано тим, що на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 14 серпня 2007 року, ОСОБА_1 отримала в дар квартири АДРЕСА_1, а також придбала квартиру 15 за тією ж адресою на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2008 року, яку того ж дня подарувала ОСОБА_2 Загальна площа всіх квартир складала 142 кв.м.

27 березня 2008 року головою Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради прийнято розпорядження № 309-р, яким надано дозвіл ОСОБА_1 на будівництво нежитлових прибудов загальною площею 43,29 кв. м та перепланування квартир.

10 листопада 2008 року ОСОБА_1 отримала лист Управління містобудування та архітектури виконкому Миколаївської міської ради про можливість реконструкції квартир, здійснення прибудов та мансард.

Разом з тим, 3 березня 2009 року головою Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради прийнято розпорядження № 149-р про скасування вищезазначеного розпорядження від 27 березня 2008 року.

У період 2009 - 2016 років розглядалась цивільна справа за позовом Адміністрації Центрального району до позивачів про знесення самочинного будівництва, за результатами розгляду якої у задоволенні позову відмовлено рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року.

На даний час позивачі не можуть здати квартири в експлуатацію, зареєструвати декларацію, зокрема не вирішується питання про передачу їм в оренду земельної ділянки під квартири, для їх подальшого переведення у житловий будинок, у зв`язку з чим останні звернулися до суду з позовом про визнання за ними права власності на квартири.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2017 року у складі судді Гуденко О. А. позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , з прилеглою до неї частиною мансардного поверху загальною площею 226,3 кв.м, житловою площею 113,7 кв. м.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 32,4 кв. м, житловою площею 23,3 кв. м.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_11 , з прилеглою до неї частиною мансардного поверху загальною площею 98,7 кв. м, житловою площею 63,8 кв. м.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що самочинне будівництво нерухомого майна здійснене без порушень будівельних норм та правил, та є таким, що не суперечить суспільним інтересам і не порушує прав інших осіб, а відтак може бути визнано право власності позивачів у відповідності до статті 376 Цивільного кодексуУкраїни. Тим більше, що між сторонами дійсно існує спір про право, оскільки відповідачами не визнається право позивача на введення в експлуатацію реконструйованого об`єкту в установленому законом порядку

Посилаючись на висновок судової будівельно-технічної експертизи, погодження СЕС Центрального району м. Миколаєва, Управління МНС Центрального району, технічний звіт, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2016 року, постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 травня 2016 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що самочинне будівництво майна відповідає санітарним, протипожежним та будівельним нормам забудови, не порушує прав інших осіб, у позивачів існують об`єктивні перешкоди у оформленні права власності у передбаченому законом порядку через відповідні державні органи та установи, тому є підстави для визнання за позивачами права власності на дане будівництво.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що земельна ділянка під будівництво позивачам не надавалась і не виділялась в подальшому під вже збудовані об`єкти, а питання введення цих об`єктів в експлуатацію не було предметом розгляду відповідного державного органу, що свідчить про недоведеність наявності спору щодо цього питання, у зв`язку з чим відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачами права власності на самочинно збудовані об`єкти по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просять скасувати ухвалене у справі цим судом рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що застосовані апеляційним судом норми матеріального права не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки станом на 2008 рік у позивачів була у наявності вся дозвільна документація, яка відповідала діючому на той час законодавству і є достатньою для введення квартир до експлуатації. Розпорядженням голови Адміністрації Центрального району виконавчого комітету Миколаївської ради позивачам надано дозвіл на будівництво нежитлових прибудов та перепланування квартир, та вказане розпорядження було скасовано розпорядженням голови Адміністрації від 31 березня 2009 року вже після проведення реконструкції квартир.

Апеляційним судом порушено норми статті 58 Конституції України, статті 149 ЗК УРСР, Закону України «Про правонаступництво України», пункту 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року, статті 376 ЦК України 2004 року, та не враховано, що позивачі є землекористувачами земельної ділянки, та правомірно, з дозволу органу місцевого самоврядування, провели реконструкцію аварійних квартир з реконструкцією горища.

Висновки апеляційного суду про відсутність доказів вирішення питання введення об`єктів будівництва в експлуатацію через відповідні органи, а також відсутність доказів щодо наявності спору в частині вирішення цього питання не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки позивачами надано достатньо письмових доказів, які підтверджують неможливість узаконення здійсненої реконструкції іншим шляхом, крім судового. Здати реконструйовані квартири з житловим горищем в експлуатацію без судового розгляду неможливо, усі передбачені чинним законодавством можливості позивачами вичерпані з 2010 року по 2017 року.

Апеляційним судом неправильно застосовано положення статті 376 ЦК України, оскільки для застосування цієї норми у суду були усі підстави, наявність яких доведена належними і допустимими доказами. Факт відведення земельної ділянки підтверджується рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 18 січня 1956 року, факт розгляду питання про прийняття самочинно побудованої будівлі в експлуатацію був предметом розгляду компетентного державного органу, підтверджується письмовими відповідями УДАБІ у Миколаївській області, відповідями Адміністрації Центрального району, відповідями Миколаївської міської ради.

Крім того, апеляційним судом не було належним чином повідомлено про день, час та місце розгляду справи третю особу у справі - УДАБІ у Миколаївській області та розглянуто справу за відсутності вказаного органу, що призвело до неповноти судового процесу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, відповідач Адміністрація Центрального району Миколаївської міської ради, заперечує проти доводів позивачів та просить залишити ухвалене у справі рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

У відзиві на касаційну скаргу Миколаївська міська рада, не заперечує проти задоволення касаційної скарги позивачів, посилаючись на те, що Миколаївська міська рада наразі розглядає можливість відведення позивачам земельної ділянки в оренду для обслуговування належних їм квартир.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК Україниправо власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Положення частини другої статті 331 ЦК Українислід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (стаття 95 Земельного кодексу України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших, передбачених законом, підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його до експлуатації в установленому законодавством порядку.

За змістом частин четвертої, п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК Українисамочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК Україниознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК Україниправо власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК Українидає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є необхідною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

Під відведенням (наданням) земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів, укладених із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15 і підстав для відступлення від цього висновку немає.

У справі, яка переглядається, установлено, що протягом 2008 року - лютого 2009 року ОСОБА_1 було фактично повністю знесено частину житлового будинку по АДРЕСА_1 були розташовані квартири №№ 14, 15, 16 , та здійснено нове будівництво з улаштуванням підвального та мансардного поверхів.

Вказане будівництво здійснено позивачами без затвердженого управлінням містобудування та архітектури робочого проекту, отримання проектної документації та дозволу інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області на виконання будівельних робіт, отримання яких на час проведення цих робіт було обов`язковим в силу приписів статті 24 Закону України «Про планування і забудову територій» від 20 квітня 2000 року, у зв`язку з чим ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності.

Площа нової забудови на 44,14 кв. перевищує загальну площу забудови на земельній ділянці, що до реконструкції займали квартири АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка під вказане будівництво із земель комунальної власності позивачам ні у власність, ні у користування не передавалась.

В подальшому рішення про надання позивачам у користування або у власність земельної ділянки під вже зведені споруди міською радою не приймалось і договір оренди не укладався.

Крім того, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, що питання прийняття в експлуатацію спірних об`єктів нерухомості, розташованих по АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку було предметом розгляду компетентних органів.

Прийняття в експлуатацію об`єктів нерухомого майна віднесено до компетенції інспекцій державного архітектурно-будівельного контролю.

Встановивши, що земельна ділянка по АДРЕСА_1, що знаходиться під квартирами №№ 14, 15, 16, позивачам у власність чи користування не виділялася, тобто позивачі здійснили будівництво на земельній ділянці, не відведеній для цієї мети, і у подальшому ця земельна ділянка не була їм надана у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність визначених статтею 376 ЦК Україниправових підстав для визнання за позивачами права власності на новостворений об`єкт самочинного будівництва.

За змістом частини третьої статті 376 ЦК Українипідставою (умовою) визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є надання їй під таке майно земельної ділянки, що у даному випадку не відбулось

Доводи заявників про те, що при купівлі 10 червня 2005 року квартири и №15, набуття права власності на квартири 14, 16 на підставі договорів дарування від 14 серпня 2007 року, до них перейшло право користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний будинок, тому вони є землекористувачами земельної ділянки та правомірно провели у 2008-2009 роках реконструкцію квартир, є недоведеними та спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами, з яких вбачається, що позивачам не виділялась у власність чи користування, в тому числі на правах оренди, земельна ділянка під здійснене ними будівництво, як до проведення такого будівництва, так і в подальшому, під вже збудований об`єкт. Також є недоведеним, що попередні власники мали у користуванні земельну ділянку саме для такого будівництва.

Правильним також є висновок апеляційного суду про передчасність заявлених позовних вимог з тих підстав, що позивачами не доведено звернення у встановленому законом порядку до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області щодо прийняття здійсненого ними будівництва в експлуатацію і отримання відмови у цьому. Посилання на листи УДАБІ, як на підставу неможливості вирішення даного спору в іншому порядку, ніж судовий, не підтверджують дотримання позивачами визначеної законом процедури введення новозбудованого об`єкту в експлуатацію, в тому числі щодо отримання права користування земельної ділянки під збудований об`єкт.

Посилання у касаційній скарзі на те, що застосовані апеляційним судом норми матеріального права не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки станом на 2008 рік у позивачів була у наявності вся дозвільна документація, яка відповідала діючому на той час законодавству і є достатньою для введення квартир до експлуатації, є необґрунтованими, оскільки не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.

У справі, яка переглядається, відсутні дані щодо дотримання позивачами визначеної чинним законодавством процедури прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядку проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього, а суд не може підміняти собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію.

Доводи касаційної скарги позивачів про порушення апеляційним судом положень статті 149 ЗК УРСР, Закону України «Про правонаступництво України», пункту 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року, статті 376 ЦК України 2004 року, ґрунтуються на неправильному розумінні вказаних норм, спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами та наведеними вище нормами матеріального права, які судом застосовано до спірних правовідносин правильно.

Посилання заявників про неповідомлення апеляційним судом про день, час та місце розгляду справи третю особу у справі - УДАБІ у Миколаївській області та розгляд справу за відсутності вказаного органу, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що УДАБІ у Миколаївській області була повідомлена про розгляд справи належним чином, у поданому суду письмовому клопотанні підтримала апеляційну скаргу адміністрації Центрального району Миконаївської міської ради на рішення суду першої інстанції, а неявка в судове засідання третьої особи у справі не призвело до неповноти встановлення обставин та неправильного вирішення спору.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суд виходив, відмовляючи у позові та з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів.

У справі, яка переглядається, суд дав оцінку всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.

Наведеними вище нормами та встановленими апеляційним судом обставинами спростовуються доводи позивачів, в тому числі аргументи, викладені у касаційній скарзі, які у переважній більшості зводяться до необхідності переоцінки доказів, їх дослідження і встановлення обставин, які на думку заявників свідчать про наявність правових підстав для визнання за ними права власності на самочинне будівництво.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська