ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4888/19 Справа № 203/963/18 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.

за участю секретаря - Синенка Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Ліана Леонідівна, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовом про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним /т.1 а.с. 2-5/.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що з 25 квітня 1987 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . Під час шлюбу вони придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 33,4 кв. метри, розташований на земельній ділянці площею 270 кв. метри.

З 2001 року вони з чоловіком проживають окремо через те, що той зловживав спиртними напоями, вів антисоціальний спосіб життя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки помер, про що їй стало відомо лише 15 липня 2014 року.

На початку 2018 року син позивачки, ОСОБА_3 , повідомив її про те, що в їхньому будинку АДРЕСА_1 проживають сторонні люди.

12 березня 2018 року їй стало відомо, що її чоловік ОСОБА_4 , за договором купівлі-продажу від 30 березня 2012 року продав спірний будинок ОСОБА_2 .

Позивачка просить визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що він суперечить нормам цивільного кодексу України, а саме ст.ст. 368, 369 ЦК України та ст. 60, 65 СК України, так як вона не давала своєї письмової згоди на цей правочин.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним було відмовлено /т.2 а.с. 25-31/.

Рішення суду мотивовано тим, що з вищевказаним позовом позивачка звернулася зі спливом 6 років після того, як їй стало відомо про продаж спірної квартири, а тому необхідно застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності.

З рішенням суду не погодилася позивач ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /т.2 а.с. 36-42/.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу та просить відмовити у її задоволенні та рішення суду першої інстанції залишити без змін /т.2 а.с. 57-60/.

Приватний нотаріус Вдовіна Ліана Леонідівна просить справу слухати за її відсутності /т.2 а.с. 64/.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25 квітня 1987 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб /т.1 а.с. 6/.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження /т.1 а.с. 13/.

11 вересня 1997 року ОСОБА_4 , на виконання біржевої угоди за № 685-Н, уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 270 кв. метри /т.1 а.с. 14-15/.

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав, за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на цей будинок /т.1 а.с.104-105/.

30 березня 2012 року ОСОБА_4 укладає з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу будинку, договір посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Вдовіною Л.Л., реєстровий номер 866 /т.1 а.с. 201-202/.

Відповідно до пояснень приватного нотаріуса Вдовіної Ліани Леонідівни, вона перевірила документи та факти на підставі яких було посвідчено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 270 кв. метри та було встановлено, що під час посвідчення договору ОСОБА_4 була подана заява, що на момент придбання ним та реєстрацію на його ім`я права власності на домоволодіння, у зареєстрованому шлюбі, фактичних шлюбних відносинах з будь-ким не перебував. Також це підтверджено даними його паспорта де в графі "сімейний стан" є відмітка про реєстрацію та розірвання шлюбу /т.1 а.с. 69, 109-111/.

Відповідно до довідки № 3371/14.6-11 від 19.10.2018 року виданою Чечелевським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, відмітки про розірвання шлюбу в актовому записі про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - відсутні /т.1 а.с. 153/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помирає, про що Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 07 квітня 2014 року зроблено актовий запис № 2578 /т.1 а.с. 23/.

Про смерть чоловіка позивачці стало відомо 15 липня 2014 року від співробітників Кіровського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, під час проведення слідчих дій при пред`явленні фотознімків трупа для впізнання.

Позивач також посилається на те, що вона не знала про порушення свого права, а саме про продаж будинку, так як усі оригінали правовстановлюючих документів на будинок знаходилися у неї, тому вона вважала себе захищеною від будь-яких проблем з будинком.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 СК України встановлено загальні принципи нормативно -правового врегулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною приватною власністю кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.ч. 3,4 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що домоволодіння АДРЕСА_1 було спільною сумісною власністю подружжя, так як набуте ними під час шлюбу, письмової згоди на відчуження ОСОБА_4 домоволодіння позивачка не надавала.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.4 ст. 203 ЦК України правочин вчиняється у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Під час слухання справи у суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подав заяву про застосування строків позовної давності /т.1 а.с. 185-187/.

За вищевказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той із подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи позивач у липні 2014 року дізналася про смерть свого чоловіка ОСОБА_4 , також вона посилається на те, що тільки у 2018 році їй стало відомо, що в спірному будинку проживають сторонні люди, та те, що 30 березня 2012 року її чоловік уклав договір купівлі-продажу будинку.

Таким чином, позивач, на протязі чотирьох років не цікавилася своїм майном. Посилання позивача на те, що вона не знала про порушення свого цивільного права і з цієї причини не звернулася за його захистом до суду є недостатнім. Позивач повинна довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності та у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції та не містять правових підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:,

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров