Постанова

Іменем України

08 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 209/1582/14-ц

провадження № 61-4353св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 січня 2018 рокуу складі судді Решетник Т. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 і, уточнивши позовні вимоги, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира АДРЕСА_1) спільною сумісною власністю подружжя, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину указаної квартири.

Позов мотивований тим, що вона і відповідач одружилися 15 вересня 2006 року. 14 вересня 2007 року вони придбали двокімнатну квартиру, яка є предметом спору. Гроші на придбання квартири зібрані спільно з відповідачем. При укладенні договору купівлі-продажу угода оформлена на ім`я ОСОБА_2 , при цьому він запевнив її, що все їхнє майно і кошти спільні, а на кого оформлено угоду - формальність.

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , і уточнивши його просив: визнати квартиру АДРЕСА_1 такою, що не підлягає поділу як майно, придбане у шлюбі, і виключити її із переліку майна, яке підлягає поділу; визнати кошти 93 435 грн, сплачені за квартиру, такими, які не були накопичені їх сім`єю за період шлюбу; зобов`язати ОСОБА_1 повернути йому правовстановлюючі документи на квартиру, які вона утримує у себе протиправно.

Зустрічний позов мотивний тим, що спірна квартира придбана за грошові кошти, які належали йому особисто, оскільки надані йому його другом ОСОБА_4 ОСОБА_1 навмисно приховує від суду цей факт.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року,позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходячи з відсутності належних доказів, які б спростовували презумпцію спільності майна подружжя, а також того, що спірна квартира придбана за період шлюбу між сторонами на спільні кошти на підставі правочину, який не визначає правовий статус квартири як особистої приватної власності позивача або відповідача, між сторонами відсутня будь-яка домовленість щодо розподілу спільного майна подружжя, дійшов висновку, що квартира є спільною сумісною власністю і підлягає поділу між подружжям.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2019 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 січня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 рокускасувати і прийняти нову постанову, якою у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому факту, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, а відтак помилково не застосував норми матеріального права щодо особистої приватної власності, не звернули уваги на те, що ОСОБА_1 не була прописана у квартирі, а покази свідків щодо їх спільного проживання і придбання квартири за спільні кошти є неправдивими. Також вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив його клопотання про допит свідка в режимі відеоконференції.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу на надходили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 15 вересня 2006 року по 23 вересня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували зареєстрованому шлюбі.

14 вересня 2007 року між продавцями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений 14 вересня 2007 року державним нотаріусом Бурдік С. С.

Продаж квартири вчинено за 93 425 грн.

Умов придбання квартири у особисту власність договір не містить.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 Цивільного кодексу України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17(провадження № 14-325цс18).

ОСОБА_2 надано суду копію розписки від 17 вересня 2007 року, згідно якої він із 27 серпня 2008 року по 15 вересня 2009 рік за допомогою систем «Юністрім» та Анелік » отримував в борг перекази від ОСОБА_4 на загальну суму 30 000 дол. США для придбання квартири в Україні. А також зобов`язався повернути указану суму частинами протягом двох років.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 набута сторонами за час шлюбу, а ОСОБА_2 не доведено, що спірне майно придбане за особисті кошти,

дійшов правильного висновку про те, що вона є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку із чим обґрунтовано визнав за кожним із сторін право власності на 1/2 частку вказаного майна, змінивши режим спільної сумісної власності подружжя на цей об`єкт на режим спільної часткової власності.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що судами неповно з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а саме не встановлено джерела набуття коштів на спірну квартиру, з огляду на таке.

Враховуючи те, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження факту придбання квартири за його особисті кошти, у зв`язку із чим презумпція спільності майна подружжя у цій справі не спростована, а відтак суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що спірне майно є спільною сумісною власністю.

Відмова у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про допит свідка ОСОБА_4 у режимі відеоконференції не є процесуальним правопорушенням, яке дає підстави для скасування правильного по суті рішення.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 жовтня 2015 року доручено компетентному суду Російської Федерації за місцем мешкання свідка допитати в порядку судового доручення ОСОБА_4 .

Окреме доручення було виконане і в судовому засіданні Симонівського районного суду м. Москви 18 лютого 2016 року свідок ОСОБА_4 показав, що вони з ОСОБА_2 працювали в Казахстані із 2006 по 2007 роки. На початку 2007 року, після нещодавнього одруження, ОСОБА_2 попросив у нього кошти в борг на придбання квартири в Україні. ОСОБА_4 погодився позичити кошти і висилав їх за допомогою систем «Юністрім» та Анелік » на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 частинами.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги щодо неправдивості показів свідків щодо спільного проживання його з ОСОБА_1 суд відхиляє, оскільки указане зводиться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в його апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 січня 2018 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 січня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук