Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа №537/4946/13-ц

провадження №61-17863св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ),

відповідач - ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_7, управління державної міграційної служби України в Полтавській області, орган опіки та піклування виконкому Крюківської районної ради м. Кременчука,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 серпня 2015 року у складі судді Якимець Т. Є. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2017 року у складі колегії суддів Пікуля В. П., Дорош А. І., Бутенко С. Б.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_7, управління державної міграційної служби України в Полтавській області, орган опіки та піклування виконкому Крюківської районної ради м. Кременчука, з позовом, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив: визнати недійсним заповіт, посвідчений 25 грудня 2007 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу ОСОБА_7 від імені ОСОБА_5 , за яким остання заповіла належну їй квартиру ОСОБА_3 ; та визнати за позивачем в порядку спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір найму №1, укладений 23 липня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо передачі ОСОБА_3 в найм житла за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки він власником житла не підписаний та відсутнє її волевиявлення; позбавити ОСОБА_3 права користування житлом за вказаною адресою; зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні квартирою та виселити її разом з ОСОБА_6 ; Управлінню державної міграційної служби України в Полтавській області зняти вказаних осіб з реєстраційного обліку у даній квартирі.

Позов мотивовано тим, що у липні 2009 року ОСОБА_3 зареєструвала своє та доньки місце проживання квартиру АДРЕСА_1 , яка на той час належала на праві власності ОСОБА_5 , на підставі договору найму №1 від 23 липня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Даний договір останньою не підписано, а отже відсутнє її волевиявлення на його укладення.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 (тітка позивача) померла. Після її смерті залишилось спадкове майно, що складається з квартири АДРЕСА_1 .

У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де йому повідомили, що спадкодавець залишила заповіт, яким все своє майно заповідала ОСОБА_3

Відповідач є сторонньою для ОСОБА_5 особою. За життя ОСОБА_5 зловживала алкогольними напоями, страждала на алкоголізм, а відповідач скористалась таким її станом, і в цей час оформила заповіт, в якому волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі.

Смерть ОСОБА_5 наступила в результаті гострого отруєння алкоголем.

Оскільки у ОСОБА_5 не було вільного волевиявлення та наміру заповідати майно ОСОБА_3 , особистий підпис заповідача в заповіті відсутній, у ньому не зазначено місце його складання, перший примірник заповіту відсутній, у зв`язку з чим виникають сумніви в тому, що він взагалі укладався. При цьому позивач посилався на те, що висновок посмертної судово-психіатричної експертизи не є категоричним, а з додатковим висновком посмертної судово-психіатричної експертизи не можна погодитися в зв`язку з тим, що при його прийнятті не були взяті до відома наявні в матеріалах справи медичні документи, та він суперечить основному висновку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 серпня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що доказів хворобливого стану ОСОБА_5 , внаслідок якого вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними на момент складання заповіту 25 грудня 2007 року суду не надано та під час розгляду справи не встановлено. Зміст правочину відповідає вимогам закону, має підпис заповідача, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання заповіту недійсним.

Оскільки підстави для визнання заповіту недійсним відсутні, у відповідача виникло право на спадщину, а позивач не має права на спірне спадкове майно, то інші позовні вимоги, які є похідними від вимог про визнання заповіту недійсним задоволенню також не підлягають.

Вказане рішення суду першої інстанції було оскаржено в апеляційному порядку позивачем ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 09 листопада 2015 року провадження по справі було зупинено до залучення у справі правонаступника ОСОБА_2

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 05 вересня 2016 року, у зв`язку із смертю ОСОБА_2 , до участі у справі залучено його правонаступника - ОСОБА_1

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивовано тим, що заповіт ОСОБА_2 був складений у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса ОСОБА_7, з додержанням вимог частини першої статті 1247 ЦК України: загальне правило про письмову форму заповіту дотримано: місце - «місто Кременчук, Полтавської області», час складання заповіту - «11 годин 00 хвилин 25 грудня 2007 року». Заповіт записаний ОСОБА_7 зі слів ОСОБА_5 , нею прочитаний вголос, в графі «Підпис» власноручно зазначено прізвище ім`я по-батькові заповідача. При цьому, доказів, що заповіт складався та підписувався іншою особою суду не надано. Також позивачем не надано доказів на підтвердження того факту, що спадкова справа заводилася без першого примірника заповіту.

Проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_2 в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а навпаки зазначено, що за своїм психічним станом на момент складання заповіту (25 грудня 2007 року об 11 год. 00 хв. вона усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 - правонаступник ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що оспорюваний заповіт не відповідає вимогам статті 1247 ЦК України, заповіт не містить особистого підпису заповідача. Викладений заповідачем неясний та неоднозначний рукописний текст за своїм змістом з причини захворювання рук, ставить під сумнів наявність у заповідача вільного та такого, що відповідало її внутрішній волі волевиявлення щодо розпорядження своїм майном на випадок смерті (волевиявлення залишеного в такий спосіб розпорядження залишається припущенням такого). В заповіті відсутнє посилання на те, що викладене в заповіті розпорядження на випадок смерті є вільним та відповідає внутрішній волі заповідача (форма посвідчувального напису на заповіті).

Заповіт не відповідає формі і порядку посвідчення, що свідчить про його нікчемність. Так у заповіті, посвідчувальному написі нотаріуса, нотаріусом не зазначено місце складання такого заповіту. При цьому «місто» і «місце» є різними за своїм тлумаченням.

Крім того, після смерті ОСОБА_5 виявився відсутнім перший примірник заповіту (оригінал такого). Спадщина, яка відкривалася тим же нотаріусом, що і посвідчував заповіт, відкривалася за заявою відповідача, але за відсутності першого примірника заповіту. Відсутність першого примірника заповіту, ставлять під сумнів існування такого заповіту.

При складанні заповіту, ОСОБА_5 перебувала в стані алкогольної залежності, наслідком чого став правочин, який не відповідав її волевиявленню.

Вищевказаним обставинам і фактам суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки.

Поза увагою та оцінкою судів залишилось також те, що згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 113 від 15 квітня 2013 року, проведеної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса: підпис від імені ОСОБА_5 у договорі № 1 від 23 липня 2009 року між домовласником ОСОБА_5 та наймачем ОСОБА_3 , розташований у рядку «домовласник», праворуч від рукописного запису « ОСОБА_5 » - виконано не ОСОБА_5 . Наведене вказує на те, що реєстрація ОСОБА_3 за заявою від 22 липня 2009 року свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , - мала місце за підробленими нею документами (договором найму) або за відсутності таких договірних зобов`язань з власником квартири, поза вільним волевиявленням такого власника.

Заявник посилається також на те, що під час розгляду справи судами порушено принцип змагальності, односторонньо надали оцінку показам свідків, в рішенні (ухвалі) суди надали перевагу показам свідків з боку відповідача, не спростувавши показів свідків, допитаних з боку позивача.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзивах на касаційну скаргу, відповідач ОСОБА_3 та третя особа приватний нотаріус ОСОБА_7, заперечують проти доводів позивача та просять залишити ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1233 ЦК Українизаповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК Українивстановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставоюнедійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У якості правової підстави для визнання заповіту від 25 грудня 2007 року недійсним, сторона позивача посилається на невідповідність змісту заповіту дійсному волевиявленню заповідача на розпорядження належний їй майном, оскільки на момент складання вказаного правочину остання страждала на психічні та поведінкові розлади, внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності. Також сторона позивача посилалась на невідповідність заповіту формі і порядку посвідчення.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦКпоширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Під час розгляду даної справи, з метою встановлення наявності такого стану у заповідача на момент складення заповіту судом першої інстанції призначалась посмертна судово - психіатрична експертиза, під час апеляційного розгляду справи судом призначалась повторна посмертна судова психолого-психіатрична експертиза.

Відповідно до акту судово-психіатричного експерта № 325 від 29 травня 2015 року ОСОБА_5 станом на 25 грудня 2007 року виявляла ознаки синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю, стан часткової ремісії. Вказаний психічний розлад не позбавляв ОСОБА_5 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при складанні заповіту 25 грудня 2007 року.

Згідно висновку повторної судово-психіатричної експертизи № 66 від 27 січня 2017 року ОСОБА_5 на момент складання заповіту (25 грудня 2007 року) страждала на психічні та поведінкові розлади, внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності. ОСОБА_5 за своїм психічним станом на момент складання заповіту (25 грудня 2007 року об 11 год. 00 хв.) усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. На здатність ОСОБА_5 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на період часу 25 грудня 2007 року (момент укладення заповіту) впливали не її індивідуально-психологічні особливості, а діагностований у неї психічний розлад «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності».

Проведеним у справі експертизами не зроблено висновку про неспроможність ОСОБА_5 в момент складення нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а навпаки зазначено, що за своїм психічним станом на момент складання заповіту (25 грудня 2007 року об 11 год. 00 хв.) вона усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

З урахуванням належної оцінки вказаних висновків посмертної судово-психіатричної експертизи та повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, показів свідків та пояснень експерта, який був допитаний у судовому засіданні і, в тому числі вказував на те, що наявність у ОСОБА_5 синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю, яке носило епізодичний характер, не позбавляло її дієздатності, а також здатності усвідомлювати значення своїх дій і можливості керувати ними, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що в момент складання заповіту ОСОБА_5 усвідомлювала значення своїх дій і могла керувати ними, а отже відсутні підстави для визнання складеного нею заповіту недійсним.

Зазначені позивачем обставини щодо відсутності у заповідача волевиявлення на складання заповіту внаслідок неспроможності розуміти значення своїх дій є недоведеними та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів, яким суди попередніх інстанцій дали належну оцінку, обґрунтовані висновки щодо оцінки яких виклали в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

Доводи касаційної скарги, що суди односторонньо надали оцінку доказам, надали перевагу показанням свідків з боку відповідача, не спростувавши показань свідків, допитаних з боку позивача є безпідставними, оскільки рішення судів є вмотивованими та містять відповідні висновки щодо оцінки доказів, в тому числі щодо оцінки їх сукупності.

При цьому посилання заявника у касаційній скарзі на те, що складення заповіту було ініційовано ОСОБА_3 , яка є сторонньою особою для ОСОБА_5 , не підтверджують наявність правових підстав, за яких позивач просить визнати заповіт недійсним та не може бути підставою для скасування рішення суду про відмову у задоволенні позову, оскільки заповідач, за змістом статті 1235 ЦК України, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Призначення ОСОБА_3 спадкоємцем є правом заповідача ОСОБА_5 , визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України. При цьому, стороною позивача не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і зміст заповіту щодо призначення ОСОБА_3 спадкоємцем майна не відповідало її внутрішній волі.

Також не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи доводи сторони позивача щодо невідповідності заповіту формі і порядку посвідчення.

Установивши, що заповіт ОСОБА_2 складено у письмовій формі у приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса ОСОБА_7, із зазначенням місця його складення - м. Кременчук, Полтавської області, часу складання - 11 годин 00 хвилин 25 грудня 2007 року, дати народження заповідача - 16 серпня 1941 року, його ідентифікаційного номеру, місця народження заповідача, місця реєстрації і проживання, та підписаний особисто заповідачем шляхом зазначення у графі «підпис» власного прізвища ім`я по-батькові, суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відповідність форми і порядку посвідчення заповіту ОСОБА_5 . положенням статті 1247 ЦК України, Закону України «Про нотаріат», та чинної на час його нотаріального посвідчення Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності і обгрунтованості в межах доводів апеляцйіної скарги позивача, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що наявність граматичних помилок при підписанні заповіту ОСОБА_5 , не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності цього правочину, оскільки заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт має письмову форму та посвідчений нотаріусом, його зміст був зачитаний уголос та власноруч підписаний заповідачем у присутності нотаріуса.

Справжність підпису від імені заповідача у заповіті не оспорено, з підстав дефекту волі заповідача заповіт в судовому порядку не визнано недійсним.

Також, позивачем не доведено, що спадкова справа заводилася без першого примірника заповіту.

Суди обґрунтовано виходили із того, що оспорюваний заповіт складено та посвідчено з дотриманням вимог законодавства, чинного на момент вчинення нотаріальної дії щодо його посвідчення, а позивачем не доведено належними доказами підстав нікчемності заповіту, тому на законних підставах відмовили у задоволенні позовних вимог, які грунтувалися на доводах щодо невідповідності заповіту формі і порядку посвідчення.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що зміст заповіту не відповідає нормам законодавства щодо його форми і порядку посвідчення, наявність численних суттєвих порушень, вбачаються необґрунтованими та були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій при вирішенні спору по суті заявлених вимог, і суди на підставі наявних у справі доказів дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати заповіт нікчемним.

Посилання у касаційній скарзі на висновок судово-почеркознавчої експертизи № 113 від 15 квітня 2013 року, яким встановлено, що підпис від імені

ОСОБА_5 у договорі № 1 від 23 липня 2009 року між домовласником ОСОБА_5 та наймачем ОСОБА_3 , виконано не ОСОБА_5 , не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для визнання складеного ОСОБА_5 заповіту недійсним, оскільки встановлення цих обставин (непідписання договору найму житла) не впливають на дійсність оспорюваного заповіту.

Вирішуючи даний спір в частині інших позовних вимог, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що підстави для їх задоволення виникли б лише за умов визнання заповіту недійсним, у задоволенні яких позивачу відмовлено, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню, як похідні, вимоги про визнання за позивачем права власності на квартиру, визнання недійсним договору найму, позбавлення права користування житлом, зобов`язання усунути перешкоди в користуванні квартирою, виселення, зняття з реєстраційного обліку.

Підстави для визнання заповіту недійсним судами не встановлено, у відповідача виникло право на спадщину, а позивач не має права на спірне спадкове майно, у зв`язку з чим суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні наведених вимог.

Обставини та докази, на які посилається позивач на підтвердження своїх доводів про недійсність/нікчемність заповіту у повній мірі перевірені судами попередніх інстанцій.

Крім того, викладені позивачем у касаційній скарзі доводи спростовуються наведеними вище обставинами та висновками, які ґрунтуються на нормах матеріального права, зокрема щодо дотримання форми та порядку посвідчення заповіту, а також його складення особою, яка мала на це право.

У справі, що є предметом перегляду, суди попередніх інстанцій перевірили та дали належну оцінку саме тим доказам і обставинам, які стосуються предмету позову та входили до предмету доказування, відповідно до змісту позовних вимог.

Наведеними вище нормами та встановленими судами обставинами спростовуються доводи сторони позивача, в тому числі аргументи, викладені у касаційній скарзі, які у переважній більшості зводяться до необхідності переоцінки доказів, їх дослідження і встановлення обставин, які на думку заявника свідчать про недійсність або нікчемність складеного ОСОБА_5 заповіту на користь відповідача та можуть бути підставою для задоволення позову.

При цьому, в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська