Провадження № 2/521/1670/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Поліщук І.О.,

при секретарі - Бендера О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд стягнути з відповідачки на її користь на відшкодування завданої моральної шкоди 200 000 гривень. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 серпня 2015 року приблизно об 22-23 годині ночі ОСОБА_2 внаслідок неправомірних дій та спричинення нею побутового конфлікту із спробою виселити її з квартири АДРЕСА_1 із застосуванням до неї фізичної сили, приниження, наклепом в присутності неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , 2009 року народження надала неправдиві відомості щодо позивачки у правоохоронні органи. На підставі цієї неправдивої інформації було відкрито кримінальне провадження. Завдяки зусиллям позивачки, зверненням до правоохоронних органів та прокуратури для поновлення її прав і встановлення дійсних фактів, відповідачка змінила свої показання і кримінальне провадження було закрито. Протягом восьми місяців з серпня 2015 року по квітень 2016 року відповідачкою на неї здійснювався моральний тиск, погрози щодо засудження до позбавлення волі, розповсюдження неправдивої такої що наносить шкоду її репутації, морально-психологічному стану і повноцінному життю, інформації в тому числі про стан її здоров`я. Зазначене протиправне поводження відповідачки спричинило психологічні та моральні страждання, впливали та продовжують впливати на її самопочуття і стан здоров`я, психологічну стійкість і порушили низку її прав та прав її сина. Протиправними діями відповідачки було порушено нормальний уклад її життя, вона вимушена докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав і для лікування у закладах охорони здоров я. Завдану моральну шкоду позивачка оцінює у розмірі 200 000 гривень.

В судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові.

Відповідачка в судове засідання на неодноразовий виклик суду не з`являлася, подала до суду відзив на позовну в якому звернула увагу суду, що 25.01.2016 року ОСОБА_1 подала до правоохоронних органів заяву про застосування до ОСОБА_2 заходів за розповсюдження неправдивих відомостей Малиновським ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, стосовно вказаної заяви складено висновок про відсутність ознак кримінального правопорушення в діях ОСОБА_2 , що свідчить про надуманість та безпідставність звинувачень з боку ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_2 .. Відповідачка вказує, що жодного доказу, який би свідчив що захворювання які має ОСОБА_1 , позивачка отримала з вини ОСОБА_2 і як саме вона, відповідачка спричинила ці захворювання доказів не надано. Відповідачка у відзиві на позов звертає увагу суду, що належних доказів того, що ОСОБА_1 зазнала моральної шкоди саме через дії ОСОБА_2 , позивачка не надала, так саме як і того що погіршення стану здоров`я в неї відбулося через моральні страждання. Окрім того, жодних протиправних дій ОСОБА_2 у відношенні ОСОБА_1 не було здійснено, що підтверджується висновками про відсутність ознак кримінального правопорушення від 11.08.2015 року та від 03.02.2016 року наданих самою позивачкою.

Суд вислухавши, ознайомившись з матеріалами справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Відповідно до ст.34 Конституції України кожен має право на свободу думки і слова, межею якої є право іншої особи на повагу до її гідності та честі.

Гідність і честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, це передбачено ст.297 ЦК України.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації (ст.277 ЦК України).

Пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» також прямо передбачає, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Як роз`яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 18 вказаної Постанови роз`яснено, що, згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Так, з позовної заяви в редакції від 21 травня 2019 року вбачається, що позивачка просить стягнути з відповідачки ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 200 000 гривень, за вчинення останньою дій, що наносять шкоду її репутації, а саме розповсюдження неправдивої - такої, що наносить шкоду її репутації, морально-психологічному стану та повноцінному життю. До такої інформації, ОСОБА_1 відносить неправдиві відомості, які надала ОСОБА_2 до правоохоронних органів. Саме на підставі неправдивої заяви ОСОБА_2 про те що начебто ОСОБА_1 нанесла їй тілесне ушкодження, а саме укус, було відкрито кримінальне провадження.

Зі слів позивачки в судовому засіданні судом також встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є родичами, між якими на протязі з 2015 року тривав конфлікт з приводу користування та розподілу квартири АДРЕСА_1 .

Зазначене підтверджується Постановою Верховного суду України від 28 січня 2019 року по справі № 521/10548/16-ц, з якої вбачається що касаційна скарга ОСОБА_4 , подана його представником ОСОБА_1 залишена без задоволення. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2017 року у не скасованій частині та постанова Апеляційного суду Одеської області від 05 квітня 2018 року залишені без змін. Зі змісту Постанови Верховного суду України від 28 січня 2019 року по справі № 521/10548/16-ц, вбачається, що 29 квітня 2019 року між позивачкою по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 - відповідачем по даній справі, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . До укладення зазначеного договору ОСОБА_2 повідомила - ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , які зареєстровані та проживали у спірній квартирі про зобов`язання знятися з реєстрації з моменту продажу квартири. Проте відповідачі з реєстрації зазначеною адресою не знялися, з квартири не виселилися.

ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснювала, що проживала у квартирі АДРЕСА_1 разом зі своїми дітьми, а ОСОБА_2 мала намір протиправно позбавити їх житла. З цих причин відповідачка провокувала конфлікти, які закінчувалися сварками та викликами поліції.

У заяві про зміну підстав позову ОСОБА_1 послалася на письмові докази, які мають підтвердити її позовні вимоги, копії вказаних документів надані суду разом з заявою про зміну підстав позову. Таким чином на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 суду надані наступні документи:

відповідь на адвокатський запит від 10.04.2019 року міської клінічної лікарні № 10, з якого вбачається що ОСОБА_1 1975 року народження проживає за адресою: АДРЕСА_2 спостерігалася фахівцями поліклінічного КУ «МКЛ № 10» з 02.10.2015 року - лікарями неврологом, гастроентерологом, хірургом та окулістом. Невролог 02.10.15., 04.11.15.,09.12.15,23.12.2015, 21.02.16,25.04.16,08.11.16,04.04.18. Скарги на біль у грубному та шийному відділі відділах хребта. Вертебро генна цервікоцефалгія. Інтоксикаційна енцефалопатія. Інтоксикаційна полінейропатія. Гастроентеролог 09.12.15- скарги на болі в надчеревній ділянці натще. Діагноз: Хронічний гатсродуоденіт, загострення. Виразкова хвороба ДПК? Хірург 21.06.16,19.08.16 - скарги на біль в кистях рук. Діагноз : Синдром Рейно? Дообстеження. 30.06.17, 22.11.18 Діагноз : Остеохондроз грудного та поперекового відділу хребта. Окуліст 26.02.16 - підбір окулярів, 04.02.19 - Діагноз: Пресбіопія;

довідку від 06.05.2019 року № 01-05/208 КУ «Одеський міський центр профілактики та боротьби з ВІЛ -Інфекцією/СНІДом, з якої вбачається, що довідка видана ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , прож. за адресою: АДРЕСА_2 , 13.02.2009 виявлена під час вагітності по коду 109.1. Верифікація № 930 від 13.02.2009 р- результат позитивний, Ідентифікація № 137 від 12.03.2009 р - результат позитивний. Знаходиться на диспансерному обліку в КУ «Одеський міський центр профілактики та боротьби з ВІЛ -Інфекцією/СНІДом з 06.08.2009 р.. Діагноз : (26.04.2019) ВІЧ -інфекція 111 клінічної стадії .Хронічний вірусний гепатит «С». Хронічний холіцесто панкреатит. Хронічний гастродуоденіт. Остерохондроз грудного віділу хребта. Токсична енцефало полінейропатія. Хронічний пілонефріт, ремісія. Хронічна герпес вірусна, інфекція. Придбаний токсоплазмоз. Хронічний бронхіт. З 2009 року періодично зверталася за медичною допомогою, проходила регулярні обстеження в поліклініці Центра СНІД. У 2014 році 2 рази отримала лікування з приводу загострення хронічного бронхіту, безкоштовно отримувала медикаменти для лікування ( за рахунок бюджету міста) антибіотики: кіпоцеф, центрі аксон, трисептол, флуконазол, силибор. З 07.06.2016 року отримує безоплатно АРТ за схемою TDF /FTC +NVP. З 14.12.2018 року заміна АРТ на TDF /FTC +DTG в зв`язку з оптимізацією лікування. У листопаді 2016 року отримала безоплатно для лікування загострення бронхіту антибіотики, гепотопротектори ( бюджет міста) цефтріаксон, ант раль. Останні візит до лікаря КУ «Одеський міський центр профілактики та боротьби з ВІЛ -Інфекцією/СНІДом 26.04.2019 року;

лист Малиновського ВП м. Одеса ГУ Національної поліції в Одеській області № 39/394 від 24.01.18 року на адресу ОСОБА_7 АДРЕСА_2 , в якому повідомлено, що заява до Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області розглянуто, у порушенні кримінальної справи - відмовлено. При встановленні ОСОБА_2 вона буде опитана по даному приводу та до неї мають бути застосовано заходи відповідно до діючого законодавства;

висновок Малиновського ВП в м. Одеса від 01.12.2015 року з якого вбачається, що 23.11.2015 року до Малиновського ВП в м. Одеса надійшла заява від ОСОБА_1 , 1975 року народження яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 в якій вона просить вжити заходи щодо ОСОБА_2 .. В ході перевірки двері квартири ніхто не відкривав, при неодноразових дзвінках за номером телефону вказаним у заяві, ніхто не відповідав. При встановленні ОСОБА_2 вона буде опитана та до неї будуть вжиті заходи відповідно до діючого законодавства;

лист Малиновського ВП м. Одеса ГУНП в Одеській області на ім`я ОСОБА_1 від 12.05.2016 року з якого вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено що її заява розглянута, в зв`язку з тим, що в зібраних матеріалах на даний час орган досудового розслідування не вбачає ознак кримінального злочину, в зв`язку з чим на даному етапі не має можливості відкрити кримінальне провадження по її заяві. В ході проведення перевірки по її заяві, з гр. ОСОБА_2 була проведена профілактична бесіда про недопущення порушень діючого законодавства України. Також рекомендовано по факту неправдивих показань по поводу подачі заяви до Малиновського ВП по факту укусу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , притягти ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності та звернутися до СВ Малиновського ВП;

лист ВП м. Одеса ГУНП в Одеській області на ім`я ОСОБА_1 від 29.12.2015 року з якого вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено, що її заява в Малиновському ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області розглянуто, в порушення кримінального провадження відмовлено. По факту відшкодування нанесеної матеріальної шкоди рекомендовано звертатися до суду у встановленому законом порядку;

лист першого заступника прокурора Малиновського району міста Одеси на адресу Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області, та на адресу ОСОБА_1 , в якому повідомлено про направлення за належністю звернення ОСОБА_1 для розгляду по суті та прийняття рішення відповідно до чинного законодавства;

заява ОСОБА_1 до Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області від 02.05.2019 року про внесення відомостей про скоєння кримінальних правопорушень до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування;

відповідь Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області від 04.06.2019 року за № 38/3767 згідно з якою ОСОБА_1 повідомлено, що її звернення зареєстровано в журналі єдиного обліку Малиновського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області та уважно розглянуто (ЄО № 12018 від 03.05.2019 року). Слідчий відділ розглянув її скаргу та не вбачає ознак кримінального правопорушення за ст.. 383 КК України в у зв`язку з чим матеріали було передано в секто превенції для подальшого зібрання матеріалів та встановлення істини. Одночасно роз`яснено, що уразі незгоди з результатами розгляду, порядок проведення перевірки можна оскаржити у прокуратурі району. Процесуальне рішення прийняте органом досудового розслідування можна оскаржити у суді;

заява ОСОБА_1 до Малиновського районного суду м. Одеси (слідчого судді) від 13.05.2019 року на бездіяльність Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області, в якій вона просить зобов`язати уповноважених посадових осіб Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області виконати вимоги ст.214 КПК України, а саме внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості викладені у заяві 02.05.2019 року, ( 813-Б від 02.05.2019 року) розпочати дослідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань;

ухвала слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2019 року згідно з якою скаргу заявника ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань - задоволено. Зобов`язано уповноважених посадових осіб Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області виконати вимоги ст.214 КПК України, а саме внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості викладені у заяві 02.05.2019 року, ( 813-Б від 02.05.2019 року) розпочати дослідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань;

витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, який підтверджує реєстрацію кримінального провадження номер 0002049, дата реєстрації 25.06.2019 року, підстава ухвала слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси Непорада О.М., щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 щодо скоєння відносно неї кримінального правопорушення передбаченого ст. 383 КК України, що надійшла 25.06.2019 року до Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області.

Проаналізувавши вищенаведені документи суд приходить до висновку, що позивачкою не надано суду жодного документу, який би підтверджував звернення до Малиновського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області відповідачки ОСОБА_2 , яка відповідно до правової позиції позивачки викладеної нею як у первісній редакції позову так і у заяві після зміни позовних вимог, у 2015 році звернулася до поліції з неправдивою заявою, в якій зазначала що позивачка навмисно завдала ОСОБА_2 тілесні ушкодження, хоча як стверджує ОСОБА_1 ніяких тілесних ушкоджень ОСОБА_2 не завдавала. ОСОБА_1 стверджує, що заява ОСОБА_2 до правоохоронних органів мала корисний мотив, тому що остання мала намір будь-яким чином виселити її з квартири АДРЕСА_1 .

Єдиним документом підтверджуючим звернення ОСОБА_2 до поліції є Витяг з кримінального провадження № 0005187 від 19.08.2015 року з якого вбачається, що ЧЧ Малиновского РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області надійшла заява гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , яка просить прийняти міри до невідомої особи на ім`я ОСОБА_8 , яка в період часу 23:00 години, спричинила їй тілесні ушкодження. Враховуючи зміст вказаного документу, суд приходить до висновку що кримінальне провадження не підтверджує звернення ОСОБА_2 до поліції з обвинуваченням стосовно ОСОБА_1 , оскільки йдеться мова про невідому особу на ім`я ОСОБА_8 .

В судовому засіданні в якості свідка допитана неповнолітня ОСОБА_9 , яка розповіла суду про складні відносини між її матір`ю ОСОБА_1 та її ОСОБА_2 з приводу квартири в якій всі проживають. Свідок розповіла що зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їй відомо, що ОСОБА_2 звернулася до поліції з заявою що ОСОБА_1 її укусила. Свідком цих подій вона не була. Суд не приймає до уваги покази свідка, оскільки вони не стосуються предмета доказування поданій справі.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Матеріальний аспект захисту охоплює й положення гл. 3 ЦК, в якій йдеться саме про захист цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зміст зазначених у ст.15 ЦК України підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб (аналіз ВСУ практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України від 29.05.2014 року). .

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК).

Згідно ч.1 та ч.2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Достовірними, відповідно до ст.79 ЦПК України є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наданих документів суду не вбачається, у чому саме полягають порушення прав ОСОБА_1 , позивачкою не надано суду належних допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що її права та свободи взагалі будь-ким порушені чи не визнаються, або оспорюються, не навела доказів у чому полягають порушення її прав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд критично оцінює ствердження позивачки про реальність того, що внаслідок звернення до ОСОБА_2 поліції у 2015 році з заявою щодо вчинення відносно неї злочину невідомою особою по імені ОСОБА_8 , є розповсюдженням неправдивої, тобто такої що наносить шкоду її репутації, оскільки дана обставина не встановлена, інших доказів суду не надано, з заявою про встановлення факту недостовірної інформації позивачка до суду не зверталась.

Отже, суд приходить до висновку про те, що позивачка не надала суду достатніх доказів про порушення або оспорювання його права чи охоронюваного законом інтересу з боку відповідача, що вказує про відсутність спору про право. Відсутність порушення права позивача тягне за собою відмову у його захисті судом і відповідно має своїм наслідком відмову у позові.

Статтею 270 ЦК України закріплено, що відповідно до Конституції фізична особа має право зокрема на особисту недоторканість, право на недоторканість особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на вільний вибір місця проживання та свободу пересування. Статтею 271 ЦК України визначає зміст особистого немайнового права як можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Додатково суд зазначає що, відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах "Лінгенс проти Австрії" від 8 липня 1986 року та "Українська прес-група" проти України" від 29 березня 2005 року.

Згідно ч.ч. 1,2 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст.ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала. В контекст ст.23, ст. 1167 ЦК для стягнення моральної шкоди за наявності протиправності і вини особи яка її завдала необхідно існування документу, вироку суду, постанови або ухвали, якими встановлено протиправність таких дій. Звернення особи до правоохоронних органів з заявою про вчинення відносної неї злочину, не є інформацією яка порушує честь та гідність особи відносно якої, за заявою потерпілої відкрито кримінальне провадження. Не може таке звернення вважатися наклепом, доки ці обставини не будуть встановлені компетентними органами.

Відповідно до вимог ст.280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки судом не встановлено вчинення протиправної поведінки щодо ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 , розповсюдження відповідачем негативної та недостовірної інформації щодо позивачки, яка порушує її честь та гідність, суд приходить висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З наведеного вище суд вважає позов є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за недоведеністю вимог.

Відповідачка ОСОБА_2 подала заяву, про застосування позовної давності до вимог заявлених ОСОБА_1 ..

За ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Розглянувши правомірність застосування правил ст. 267 ЦК України, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленої до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги недоведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підтверджуються фактичними обставинами справи та зібраними доказами, тому вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 20, 201, 270, 277, 280, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 92, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене учасниками процесу до Одеського апеляційного суду в тридцятиденний термін. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 серпня 2019 року.

Головуючий:

28.08.19