Постанова

Іменем України

05 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 263/14509/16-ц

провадження № 61-28930св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державний вищий навчальний заклад «Приазовський державний технічний університет»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 травня 2017 року у складі судді Шатілової Л. Г. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2017 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Биліни Т. І., Принцевської В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» (далі - ДВНЗ «ПДТУ») про зобов`язання звільнити із займаної посади, визнання частково недійсним строкового трудового договору, визнання недійсним запису у трудовій книжці про звільнення, визнання неправомірною зміну істотних умов праці, зобов`язання поновити попередні умови праці, стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення та відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 22 жовтня 2016 року вона подала заяву про звільнення з посади викладача Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» за власною ініціативою у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю на підставі статті 39 КЗпП України. Заяву вона залишила в.о. ректора ОСОБА_2 , а 25 жовтня 2016 року запрошена на розмову з проректором. З`явившись на виклик проректора, останній відмовив їй у звільненні з таких підстав, запропонував подати заяву про звільнення за іншою нормою закону. Позивач наполягала на звільненні за статтею 39 КЗпП України, оскільки ДВНЗ «ПДТУ» суттєво порушені її трудові права. ЇЇ не звільнили у день подання відповідної заяви, вона на час звернення до суду залишається не звільненою, остаточного розрахунку та трудову книжку не отримала.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати недійсним строковий трудовий договір, укладений між нею та ДВНЗ «ПДТУ» із 06 листопада 2015 року по 25 серпня 2016 року в частині визначення строку; визнати трудовий договір між нею та ДВНЗ «ПДТУ» із 06 листопада 2015 року укладеним на невизначений строк; визнати недійсним запис у її трудовій книжці про звільнення 25 серпня 2016 року у зв`язку із тим, що вона працює на підставі постійного трудового договору; визнати неправомірною зміну її істотних умов праці на 2016-2017 навчальний рік (зменшення педагогічного навантаження з 1 016,50 годин до 712 годин); зобов`язати відповідача поновити її попередні умови праці; визнати період із 22 жовтня 2016 року до ухвалення рішення судом періодом її вимушеного прогулу; зобов`язати відповідача звільнити її за статтею 39 КЗпП України; стягнути з відповідача на її користь заборгованість із заробітної плати у розмірі 3 158,51 грн; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі на день звільнення станом на 15 травня 2017 року - 54 869,88 грн; зобов`язати відповідача при звільненні нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьох заробітних плат, компенсацію за невикористану відпустку, матеріальну допомогу на оздоровлення та інші платежі, належні при звільненні; відшкодувати з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн, понесену нею у зв`язку із погіршенням здоров`я, пов`язаним із порушенням відповідачем її трудових прав.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 у судовому засіданні не довела існування обставин, що давали б їй право на звільнення за статтею 39 КЗпП України, зокрема не доведено порушення відповідачем законодавства про працю, на що позивач посилається у своєму позові. При цьому вимоги позивача про зобов`язання відповідача при звільненні нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі трьох заробітних плат, компенсацію за невикористану відпустку, матеріальну допомогу на оздоровлення та інші платежі, належні при звільненні, є похідними від позовних вимог про зобов`язання звільнити з роботи, є передчасними та не підлягають задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що трудовий договір між ОСОБА_1 та відповідачем, укладений на підставі особистої заяви позивача від 02 листопада 2015 року, є строковим - укладеним на період із 06 листопада 2015 року по 25 серпня 2016 року з додержанням вимог статті 24 КЗпП України. Доказів, які б підтверджували факт укладання безстрокового трудового договору, або законних обґрунтувань такої позиції позивачем суду не надано.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справкасаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2017 року, в якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що адміністрація своїми діями створила несприятливі для неї умови праці, чим навмисно підштовхнула до звільнення. Робочий час викладачів залежить від затвердженого розкладу навчальних занять і планів роботи. Їй навмисно змінено розклад занять із трьох днів на тиждень - на шість днів на тиждень, тобто зменшено навантаження та заробітна плата та збільшено робочий час у тижні, чим змінено істотні умови праці. Зловживання відповідачем правом укладати з працівниками строкові трудові договори створює умови, при яких не діють ряд гарантій, передбачених законодавством.

У грудні 2017 року ДВНЗ «ПДТУ» подало заперечення на касаційну скаргу у яких зазначило, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 подала заяву до якої долучила докази.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано указану справу до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 1.4 Положення про Маріупольський коледж ДВНЗ «ПДТУ», затвердженого наказом т.в.о ректора ДВНЗ «ПДТУ» від 01 жовтня 2013 року № 137-05 Маріупольський коледж ДВНЗ «ПДТУ» є структурним підрозділом університету без права юридичної особи, що реорганізований шляхом об`єднання Маріупольського коледжу ПДТУ та Індустріального технікуму ПДТУ на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від 16 квітня 2009 року № 331 «Про реорганізацію структурних підрозділів ПДТУ».

ОСОБА_1 працювала викладачем Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» у період із 01 вересня по 31 жовтня 2015 року за строковим трудовим договором.

Позивач прийнята на роботу на підставі її заяви від 28 серпня 2015 року, що підтверджується витягом із наказу ДВНЗ «ПДТУ» від 31 серпня 2015 року № 77-43 про прийняття на роботу, витягом із наказу ДВНЗ «ПДТУ» від 07 жовтня 2015 року № 90-43 про звільнення з роботи.

Надалі позивач також подавала особисті заяви про прийняття на роботу після закінчення строку чергового трудового договору: заяву від 02 листопада 2015 року, на підставі якої з нею укладений строковий трудовий договір, і вона працювала викладачем Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» у період із 06 листопада 2015 року по 25 серпня 2016 року, що підтверджується витягом з наказу ДВНЗ «ПДТУ» від 02 листопада 2015 року № 106-43 про прийняття на роботу та витягом із наказу ДВНЗ «ПДТУ» від 15 серпня 2016 року № 98-43 про звільнення з роботи.

21 червня 2016 року позивач подавала особисту заяву про прийняття на роботу, на підставі якої винесений наказ ДВНЗ «ПДТУ» від 29 серпня 2016 року № 104-43 про прийняття її викладачем б/к Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» за строковим трудовим договором на період із 01 вересня 2016 року по 30 серпня 2017 року, з оплатою за тарифікаційними списками.

Відповідні записи про роботу ОСОБА_1 за строковими трудовими договорами внесені у її трудову книжку.

Нормативно-правове обґрунтування

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язуєтьсявиконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.

Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Строк, на який працівник наймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.

Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності умов, зазначених у частині другій статті 23 КЗпП України, є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такі договори вважатимуться укладеними на невизначений строк від часу їх укладення.

Таким чином, порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим. Але при цьому факт укладання трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений як у заяві працівника про прийняття на роботу, так і в наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши, що трудовий договір між ОСОБА_1 та ДВНЗ «ПДТУ», укладений на підставі особистої заяви позивача від 02 листопада 2015 року, є строковим, таким, що укладений на період із 06 листопада 2015 року по 25 серпня 2016 року з додержанням вимог статті 24 КЗпП України, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки укладений між сторонами трудовий договір є строковим, таким, що відповідає вимогам закону, а тому відсутні підстави вважати його безстроковим. Фактично після закінчення строку трудового договору, на який він укладався, трудові відносини між сторонами не продовжувалися, оскільки кожного навчального року з ОСОБА_1 укладався новий строковий трудовий договір, а доказів, які б спростували такі обставини, позивачем суду не надано.

Відповідач, як одна із сторін трудового договору, заявивши вимогу про припинення трудового договору та видавши наказ про звільнення позивача із 25 серпня 2016 року, тобто в останній день дії договору, діяв відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України. Крім того, позивач не оскаржувала наказ про прийняття її на роботу, у якому зазначено строк трудового договору, із яким працівник ознайомлювалася, що не спростовано під час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин та з підстав, передбачених наведеними нормами права, правильним та обґрунтованим є висновок судів про те, що між сторонами існували строкові трудові відносини та після закінчення строку дії трудового договору сторони не досягнули домовленості про продовження трудових відносин. Як підставно встановили суди, посада, на яку прийнято позивача, потребувала зайняття протягом певного періоду, а тому обґрунтованим є прийняття на таку посаду позивача на певний визначений строк.

Доводи касаційної скарги про те, що укладений трудовий договір між позивачем і відповідачем вважається безстроковим, є необґрунтованими, оскільки факт укладання трудового договору на певний строк підтверджено як власноручно написаною позивачем заявою під час прийняття на роботу (т. 1, а. с. 62), так і наказом про прийняття на роботу (т. 1, а. с. 63), отже, відповідачем підтверджено наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку дії договору.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився ап еля ційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку обґрунтовано виходив із того, що укладаючи строковий трудовий договір, та після закінчення його дії, звільняючи позивача 25 серпня 2016 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, відповідач діяв відповідно до вимог закону, а тому дійшов правильного висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Твердження заявника про незаконність зміни істотних умов праці відповідачем, є безпідставними, оскільки укладання кожного нового навчального року строкового договору на певних умовах, які відрізняються кількістю годин навчального навантаження від попереднього навчального року, не є зміною істотних умов праці у розумінні статті 32 КЗпП України.

Вимоги позивача про зобов`язання відповідача звільнити її у зв`язку з порушенням законодавства про працю за статтею 39 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не надала суду доказів порушення відповідачем законодавства про працю, колективного або трудового договору.

З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик