Ухвала

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 565/1474/18

провадження № 61-10715ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 листопада 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про відповідальність за порушення грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПАТ «Кредобанк» про стягнення пені за порушення грошового зобов`язання. В обґрунтування позову вказував, що відповідно до пункту 22 договору про участь у Фонді фінансування будівництва, у разі коли фактична загальна площа об`єкта інвестування є меншою за проектну площу об`єкта більш як на 0,5 вимірних одиниць (квадратних метра), що підтверджено даними забудовника про фактичну загальну площу об`єкта інвестування, управитель протягом 15 банківських днів повертає довірителю, на підставі його письмової заяви, суму коштів визначену виходячи з кількості вимірних одиниць об`єкта інвестування, на яку зменшилась загальна площа об`єкта інвестування та поточної ціни вимірної одиниці такого об`єкта на день проведення розрахунків.

З листа ПАТ «Кредобанк», який позивач отримав 03 січня 2017 року, він довідався, що фактична загальна площа об`єкта інвестування складає 16,9 кв. м, оплачена ним площа об`єкта - 17,8 кв. м, різниця між проектною та фактичною загальною площею даного об`єкта складає 0,9 кв. м. Ціна за 1 кв. м складає 10 200 грн, а отже сума до повернення становить 9 180 грн.

08 січня 2017 року направив до ПАТ «Кредобанк» заяву про повернення коштів із зазначенням реквізитів, яку відповідач отримав 13 січня 2017 року. Проте, кошти банк повернув лише 28 квітня 2017 року. На підставі пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 625 ЦК України просив стягнути з відповідача пеню за період з часу введення об`єкта будівництва в експлуатацію до 28 квітня 2017 року.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 листопада 2018 року, яке залишено без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 07 березня 2019 року, в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

03 червня 2019 року ОСОБА_1 на електронну адресу Верховного Суду надіслав касаційну скаргу на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 листопада 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 березня 2019 року в указаній вище справі, яку скріплено електронним цифровим підписом ОСОБА_1

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2019 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених у ній недоліків, зокрема, заявнику слід звернутись до суду касаційної інстанції з клопотанням про поновлення строку касаційного оскарження, у якому навести поважні підстави для поновлення такого строку та надати докази для їх підтвердження, подати до Верховного Суду підписану касаційну скаргу в паперовій формі із зазначенням його реєстраційного номеру облікової картки платника податків або номеру і серії паспорта для фізичних осіб громадян України, адреси місця проживання чи перебування, номера засобу зв`язку, або якщо його немає, вказати, що відсутній.

07 серпня 2019 року до Верховного Суду надійшла уточнена касаційна скарга ОСОБА_1 в паперовій формі із зазначенням його реєстраційного номеру облікової картки платника податків та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 листопада 2018 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 07 березня 2019 року. В касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції оскаржувані рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 х 100 = 192 100). Доводів, що дають підстави для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не зазначено.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 07 листопада 2018 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 07 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. І. Грушицький