Справа № 459/2165/18 Головуючий у 1 інстанції: Жураковський А.І.
Провадження № 22-ц/811/215/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: Давиденка ОСОБА_1 . ОСОБА_2 ., його представника

ОСОБА_3 , представника КП «Червоноградський ринок»

Бердар С.В., представника Сокальської районної

профспілкової організації працівників держустанов Огорілка Ю.В., представника первинної профспілкової організації КП

«Червоноградський ринок» Гнатюка О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 жовтня 2018 року та додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 листопада 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся з позовом до КП «Червоноградський ринок», з участю третіх осіб на стороні позивача: Сокальської районної профспілкової організації працівників державних установ, первинної профспілкової організації КП «Червоноградський ринок» та третьої особи на стороні відповідача: директора КП «Червоноградський ринок» Воєводи Сергія Георгійовича, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 20.07.2018 року, просив:

1) визнати незаконним та скасувати наказ директора КП «Червоноградський ринок» № 204-к від 13.06.2018 року, яким його звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП;

2) поновити його на посаді старшого контролера ринку в КП «Червоноградський ринок;

3) стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що перебував у трудових відносинах з КП «Червоноградський ринок», однак оскаржуваним наказом його звільнено із займаної посади старшого контролера ринку на підставі п.1 ст.40 КЗпП. Вважає, що звільнення з посади відбулося з порушенням процедури, передбаченої трудовим законодавством, оскільки таке відбулося без згоди первинного профспілкового комітету КП «Червоноградський ринок», членом якого він є. Стверджував, що в порушення вимог статті 49-2 КЗпП, роботодавцем станом на день його звільнення не надано інформації щодо наявності вільних вакантних посад. Також зазначав, що при звільненні відповідачем не було враховане його переважне право, передбачене статтею 42 КЗпП, на залишення на роботі у зв`язку з наявністю у нього на утриманні дружини з інвалідністю третьої групи, неповнолітньої дочки та дочки, яка навчається, і знаходиться на його утриманні. На його думку, вищенаведене свідчить про незаконне звільнення його із займаної посади та є підставою для поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства «Червоноградський ринок» (, м. Червоноград, вул. Сокальська, 5) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6 600 (шість тисяч шістсот) гривень.

У решті вимог відмовлено.

Рішення та додаткове рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_4 , вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваних рішень порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, у якому висновки судом першої інстанції зроблені без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі на рішення зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги того, що він входив до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, оскільки скороченню підлягала посада, яку він займає, а не кількість штатних одиниць в межах цієї посади. Також вказує на те, що він має повну вищу освіту за спеціальністю «облік і аудит», на посаді контролера працював майже 20 років, належним чином виконував покладені на нього обов`язки, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Зазначає, що КП «Червоноградський ринок» в суді першої інстанції доведено факт проведення змін в організації виробництва і праці підприємства зі скороченням штату працівників, оскільки наказом директора КП Червоноградський ринок №95-к від 13.03.2018р. з метою удосконалення та оптимізації структури управління підприємства, скорочення витрат на утримання апарату управління (працювала одна особа старший контролер), ліквідовано відділ контролю на ринку. Вирішено провести скорочення чисельності та штату працівників відділу контролю на ринку у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці та у зв`язку із цим створено комісію з ліквідації відділу контролю на ринку. Цим же наказом створено у відділі бухгалтерського обліку та фінансової звітності сектор контролю на ринку. Відтак, вважає, що в результаті так званої оптимізації структури управління КП «Червоноградський ринок» відділ контролю на ринку було ліквідовано, проте створено сектор контролю на ринку. Функції такого контролю на даний час виконує відділ бухгалтерського обліку та фінансової звітності КП «Червоноградський ринок», точніше, хтось із працівників цього відділу або ж окрема особа на ринку, який у зв`язку із покладенням на нього додаткових обов`язків отримує більшу заробітну плату, а ніж до моменту проведення такої оптимізації. Враховуючи зазначене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення зазначає, що при ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції не взяв до уваги того, що відповідач протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду не подав доказів, що підтверджували б розмір понесених ним витрат на правничу допомогу, а відтак просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_4 , його представника ОСОБА_3 , представника Сокальської районної профспілкової організації працівників держустанов Огорілка Ю.В., представника первинної профспілкової організації КП «Червоноградський ринок» Гнатюка О.С. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника КП «Червоноградський ринок» Бердар С.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач, починаючи з 14 серпня 1998 року працював у відповідача на різних посадах, зокрема, з 01 серпня 2016 року по 30 червня 2018 року на посаді старшого контролера ринку.

13 березня 2018 року КП "Червоноградський ринок" видано наказ № 95 "Про реорганізацію структури управління КП "Червоноградський ринок", відповідно до якого вирішено: ліквідувати відділ контролю на ринку, поклавши його функції та завдання на відділ бухгалтерського обліку та фінансової звітності та окремих працівників, створити у відділі бухгалтерського обліку та фінансової звітності сектор контролю ринку, провести скорочення чисельності та штату працівників відділу контрою на ринку у зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці.

На виконання зазначеного наказу відповідачем прийнято ряд наказів, зокрема, від 20 квітня 2018 року № 141-к "Про скорочення чисельності та штату", яким виключено зі штатного розпису, затвердженого наказом № 81-к від 28 лютого 2018 року посаду старшого контролера, а також скорочено п`ять штатних одиниць контролерів ринку, від 21 квітня 2018 року № 142-к "Про внесення змін до штатного розпису", яким штатний розпис в новій редакції введено в дію 23 квітня 2018 року та від 24 квітня 2018 року № 145-к "Про внесення змін до наказу № 141-к від 20 квітня 2018 року", яким внесено такі зміни до цього наказу: пункт 1 викладено в такій редакції: "1.Виключити зі штатного розпису, затвердженого наказом № 142-к від 21 квітня 2018 року посаду старшого контролера"; пункт 2 викладено в такій редакції: "2. Скоротити чотири штатних одиниць контролерів ринку". Наказом № 146-к від 24 квітня 2018 року затверджено та введено в дію з 01 липня 2018 року новий штатний розпис КП "Червоноградський ринок".

25 квітня 2018 року позивача персонально повідомлено (повідомлення № 5) про майбутнє звільнення, а також запропоновано йому вакантну на підприємстві посаду прибиральника території. Від запропонованої посади позивач відмовився, про що свідчить його особистий підпис на повідомленні. Інших вакантних посад за період з 26 квітня 2018 року по 30 червня 2018 року на підприємстві не було.

Наказом № 204-к від 13 червня 2018 року його звільнено з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст.40 КЗпП, з 30 червня 2018 року. Підставою вказаною в наказі є: наказ № 141-к від 20 квітня 2018 року (із змінами внесеними наказом № 145-к від 24 квітня 2018 року, наказ № 146-к від 24 квітня 2018 року, повідомлення про заплановане звільнення від 25 квітня 2018 року.

За змістом пункту 1 частини першої, другої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104-111 ЦК України, статтях 62-66, 79-92 ГК України. Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини третьої статті 252 КЗпП України, частини третьої статті 41 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Частиною шостою статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права.

Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом, виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України).

Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови.

Саме такий правовий висновок щодо застосування цих норм права викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі № 686/15517/16-ц (провадження № 61-19242св18), який в силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню судами.

Прийнявши до уваги те, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників, врахувавши, що на підприємстві відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, із скорочення єдиної в штатному розписі посади, яку обіймав позивач, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, у тому числі й положень статті 49-2 КЗпП України.

Місцевим судом також вірно оцінено відмову Сокальської районної профспілкова організація працівників державних установ (лист від 08 червня 2018 року) у наданні згоди на звільнення позивача із посади контролера. По-перше, з огляду на те, що позивач є членом виборного органу первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві відповідача, саме цей орган є належним суб`єктом розгляду та вирішення відповідного подання роботодавця про надання згоди на розірвання трудового договору з працівником. По-друге, це рішення не містить жодного обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення позивача, у ньому лише констатовано правильність рішення первинної профспілкової організації.

Щодо рішення первинної профспілкової організації (лист від 07 червня 2018 року), яким відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача, яка мотивована тим, що позивач користується переважним правом на залишення на роботі, то місцевий суд, з висновками якого погоджується суд апеляційної інстанції, правильно врахував ту обставину, що позивач не входив до кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, оскільки скороченню підлягала єдина посада, яку він займає, а не кількість штатних одиниць в межах цієї посади, тому відповідачем обґрунтовано не бралися до уваги обставини, що передбачені частиною другою статті 42 КЗпП України.

Також вірними є висновки Червоноградського міського суду Львівської області про відмову задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 , які є похідними від основної позовної вимоги про поновлення на роботі, а саме про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, враховуючи підставні висновки про відмову в задоволенні основної позовної вимоги поновлення на роботі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність ухваленого судом додаткового рішення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як зазначено в частинах п`ятій та шостій статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на заявлене позивачем заперечення щодо витрат на правничу допомогу, враховуючи засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, а також майновий стан позивача, районний суд, постановляючи додаткове рішення вірно виходив, визначаючи їх розмір, як половина заявленої до стягнення суми.

Доводи апеляційної скарги у цій частині є аналогічними доводам заперечення, та були вірно оцінені місцевим судом. Такі висновки суду відповідають матеріалам справи, та доданим до заяви документам, які підтверджують понесені відповідачем витрати на правничу допомогу. Колегія суддів погоджується з ними, підстав для скасування додаткового рішення не знаходить.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Обставини справи встановлено повно та правильно. Обов`язкових підстав для скасування рішення та додаткового рішення не встановлено.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення та додаткове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 12 жовтня 2018 року та додаткове рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 28.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.