ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 263/12679/16

провадження № 61-264св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Карпенко С. О. (судді-доповідача),

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Томіліна О. М., та рішення апеляційного суду Донецької області від 14 листопада 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Зайцевої С. А., Кочегарової Л. М., Пономарьової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначило, що 16 травня 2012 року ОСОБА_1 стала клієнтом банка, звернувшись із анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, та отримала кредитну карту «Універсальна», на яку у подальшому встановлено кредитний ліміт у розмірі 4 000 гривень із сплатою 30% на рік за користування кредитом та кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії карти.

Підписанням анкети-заяви відповідач засвідчила свою згоду на те, що ця анкета разом із Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між нею і банком договір про надання банківських послуг.

Умовами і правилами надання банківських послуг передбачено, що банк може в односторонньому порядку змінювати кредитний ліміт, а також розмір процентів за користування кредитом.

Позивач зазначає, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання з погашення кредитної заборгованості і станом на 31 серпня 2016 року має заборгованість у розмірі 40 120,61 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 3 090,25 гривень, заборгованість за процентами - 30 943,66 гривень, заборгованість за пенею і комісією - 3 700 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 1 886,7 гривень (процентна складова).

За таких обставин АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 40 120,61 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 липня 2017 року, з урахуванням ухвали цього суду від 12 вересня 2017 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 3 090,25 гривень, заборгованість за процентами у розмірі 30 943,66 гривень, заборгованість за пенею і комісією, нараховану станом на 14 квітня 2014 року, у розмірі 900 гривень та штраф у розмірі 1 886,70 гривень (процентна складова).

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 265 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з доведеності факту існування між сторонами договірних правовідносин і порушення ОСОБА_1 обов`язку з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення у неї заборгованості, яку відповідач добровільно не погашає.

Оскільки банк передбачив договором подвійну відповідальність за одне і те ж порушення його умов, суд відповідно до статті 61 Конституції України відмовив у стягненні фіксованої складової штрафу у розмірі 500 гривень. Крім того, врахувавши статтю 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», суд відмовив у стягненні з ОСОБА_1 , яка проживає у районі проведення антитерористичної операції, комісії та пені, нарахованих після 14 квітня 2014 року.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 14 листопада 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 липня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» штрафу у розмірі 1 886,70 гривень скасовано і у задоволенні позову у цій частині відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору змінено і зменшено розмір стягненого з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судового збору з 1 265 гривень до 1 199,82 гривень.

У іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 липня 2017 року залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентної складової штрафу, апеляційний суд виходив з того, що цей штраф нарахований станом на 31 травня 2016 року, проте відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» з 14 квітня 2014 року банк не мав права нараховувати позичальнику штрафні санкції.

З висновками суду першої інстанції про існування між сторонами договірних правовідносин і наявність у відповідача заборгованості за тілом кредита, процентами, комісією і пенею у загальному розмірі 34 933,91 гривень суд апеляційної інстанції погодився, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з`ясування обставин справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 липня 2017 року і рішення апеляційного суду Донецької області від 14 листопада 2017 року в частині стягнення з неї процентів за користування кредитом у розмірі 30 943,66 гривень і заборгованості за пенею та комісією у розмірі 900 гривень скасувати і справу у цій частині направити до суду першої інстанції на новий розгляд. Доводів щодо незаконності судових рішень в частині стягнення тіла кредита у розмірі 3 090,25 гривень касаційна скарга не містить.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій у оскаржуваній частині ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що після підписання нею анкети-заяви банк неодноразово змінював редакцію Умов і правил надання банківських послуг, а також Тарифів банку, підвищуючи у односторонньому порядку процентну ставку за користування кредитом, про що вона не була обізнана і свою згоду на таку зміну не надавала.

Вказала, що такий спосіб повідомлення про підвищення процентної ставки як направлення СМС-повідомлень не передбачений законодавством. Вважає, що на день підписання нею анкети-заяви цивільне законодавство узагалі не передбачало можливості односторонньої зміни процентної ставки за кредитом.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Провадження у суді касаційної інстанції

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 2 січня 2018 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору у зв`язку з скрутним майновим станом і відкрито касаційне провадження у справі. Ухвалою цього суду від 17 липня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 травня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, у якій зазначила свою згоду на те, що ця анкета разом із Умовами і правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.

У анкеті-заяві зазначено, що Умови і правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку і позичальник, підписуючи анкету, зобов`язується виконувати їх вимоги і регулярно ознайомлюватися з внесеним до них змінами на сайті банку.

На підставі анкети-заяви 16 травня 2012 року відповідач отримала кредитну карту № НОМЕР_1 з терміном дії до березня 2016 року. З дня отримання кредитної карти встановлений на неї кредитний ліміт неодноразово змінювався: 16 травня 2012 року він становив 500 гривень, 21 травня 2012 року був збільшений до 600 гривень і 30 травня 2012 року - до 4 000 гривень.

15 серпня 2014 року банк повідомив відповідача про підвищення процентної ставки за користування кредитом з 1 вересня 2014 року до 2,9% на місяць; а 15 березня 2015 року - про підвищення цієї процентної ставки з 1 квітня 2015 року до 3,6% на місяць. Вказане повідомлення здійснене шляхом направлення СМС-повідомлень, що відповідає встановленій Умовами і правилами надання банківських послуг процедурі.

Позичальник постійно користувалася кредитними коштами шляхом зняття їх з кредитної карти, здійснення платежів і подальшого поповнення карти, що вона не заперечує.

Відповідно до поданого банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 станом на 31 серпня 2016 року становить 40 120,61 гривень, з яких: заборгованість за кредитом - 3 090,25 гривень, заборгованість за процентами - 30 943,66 гривень, заборгованість за пенею і комісією - 3 700 гривень та штрафи - 500 гривень (фіксована частина) і 1 886,7 гривень (процентна складова).

Суди оцінили додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг і встановили, що згідно з пунктом 1.1.4 цих Умов клієнт зобов`язався відповідно до Тарифів банку щомісячно у строк до 25 числа місяця, наступного за звітним, здійснювати платежі на погашення заборгованості за кредитним лімітом, а розмір мінімального щомісячного платежу складає 7% від заборгованості на кінець попереднього місяця, але не менше 50 гривень. Пунктом 2.1.1.5.5 Умов визначено, що позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, процентами а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У пункті 2.1.1.7.6 Умов передбачені штрафні санкції за неналежне виконання умов договору.

Відповідно до пунктів 2.1.1.12.6, 2.1.1.12.8 Умов і правил надання банківських послуг за користуванням кредитом і овердрафтом банк нараховує проценти в розмірі, встановленому Тарифами банку, із розрахунку 360 календарних днів в році, якщо інше не передбачено цими Умовами, а також стягує комісію за обслуговування у відповідності з Тарифами/Пам`яткою клієнта/Довідкою про умови кредитування, Тарифами банку, якщо інше не передбачено Умовами.

Згідно з пунктами 1.1.2.3, 2.1.1.12.12 Умов процентна ставка за кредитом за місяць, наступний за звітним, вказується банком у щомісячній виписці по картрахунку за звітний місяць. Клієнт банку зобов`язаний отримувати виписки про стан карткового рахунку та про операції, що проводяться по картрахунку.

З поданих позивачем доказів суди встановили, що погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначені Пам`яткою клієнта, Тарифами банку і Умовами і правилами надання банківських послуг.

Також суди встановили, що ОСОБА_1 проживає у м. Маріуполі Донецької області, яке територіально віднесено до зони проведення антитерористичної операції.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, комісії і пені, суди попередніх інстанцій виходили з того, що сторони уклали договір про надання банківських послуг, зміст якого зафіксований в кількох документах: анкеті-заяві, Умовах і правилах надання банківських послуг, Пам`ятці клієнта та Тарифах банка.

Проте такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими.

Відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором, який укладається у письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на дату укладення кредитного договору, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частина четверта цієї статті у тій же редакції передбачала, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першої і третьою статті 530 ЦК України передбачено, що у разі встановлення у зобов`язанні строку (терміну) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У випадку невстановлення строку (терміну) виконання боржником обов`язку, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови таких договорів у сфері кредитних правовідносин розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, так як друга сторона (споживач послуг банку) лише приєднується до договору, з умовами якого він ознайомлений.

АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, в тому числі її розмір і порядок нарахування, послалося на Умови і правила надання банківських послуг і Тарифи з обслуговування кредитної карти «Універсальна», зафіксовані у довідці про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», як на невід`ємні частини договору про надання банківських послуг.

Додані до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг і довідка про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій викладені тарифи з обслуговування кредитної карти «Універсальна», позичальником ОСОБА_1 не підписані.

Суди попередніх інстанцій при вирішені питання щодо статусу Умов і правил надання банківських послуг і Тарифів з обслуговування кредитної карти «Універсальна» як невід`ємних частин договору про надання банківських послуг, дійшли неправильного висновку про можливість застосування до спірних правовідносин частини першої статті 634 ЦК України щодо договору приєднання і не врахували, що Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи банка, розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися за період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

Зміст цих Умов і Тарифів повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони правовідносин - банку, який може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування за власним рішенням. Вказане надає кредитору можливість подати в суд примірники Умов і правил надання банківських послуг і Тарифів банку у тій редакції, що найбільш сприятлива для вирішення справи на користь банка.

За відсутності доказів того, що саме додані до позову Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи банку розумілаОСОБА_1 при поданні анкети-заяви, ознайомилася та погодилася із ними, ці Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма укладеного із відповідачем договору про надання банківських послуг.

Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норм матеріального права, які викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Суд апеляційної інстанції, погодившись із висновками суду першої інстанції про вступ сторін у договірні правовідносини на умовах, які зафіксовані в анкеті-заяві, Умовах і правилах надання банківських послуг і Тарифах з обслуговування кредитної карти «Універсальна», дійшов помилкового висновку про те, що додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг і довідка про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» є складовими укладеного сторонами договору і врегульовують спірні правовідносини.

У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При зверненні до банка 16 травня 2012 року ОСОБА_1 підписала лише анкету-заяву, у якій не визначено розмір процентної ставки за користування кредитом, комісії і штрафних санкцій, а лише зазначено про бажання отримати кредитну карту «Універсальна», тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення процентів і неустойки.

Позовних вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, АТ КБ «ПриватБанк» не заявив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція Українимає найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції Українидержава захищає права споживачів.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятій 9 квітня 1985 року №39/248, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільноправових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. За таких обставин немає підстав для висновку, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог законодавства щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, зокрема, щодо порядку і розмірів нарахування процентів, комісії і штрафних санкцій.

З урахуванням викладеного касаційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом у розмірі 30 943,66 гривень і комісії та пені у розмірі 900 гривень, нарахованих позичальнику відповідно до Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів з обслуговування кредитної карти «Універсальна».

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суди першої і апеляційної інстанцій, вирішуючи справу в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом у розмірі 30 943,66 гривень і заборгованості за комісією та пенею у розмірі 900 гривень, неправильно застосували норми матеріального права, касаційний суд скасовує рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 липня 2017 року і рішення апеляційного суду Донецької області від 14 листопада 2017 року у відповідних частинах і ухвалює у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог.

Разом з тим, оскільки відповідач фактично отримала і використала кредит у розмірі 3 090,25 гривень, що нею не заперечується, вказана сума підлягає стягненню на користь АТ КБ «ПриватБанк», тому висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позову у цій частині є правильними.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частини перша, шоста і десята статті 141 ЦПК України).

Судовий збір, сплачений АТ КБ «ПриватБанк» при поданні позову, підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог (7,7%), тому касаційний суд зменшує розмір стягненого з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судового збору з 1 199,82 гривень до 106,11 гривень.

Оскільки апеляційний і касаційний суд звільнили ОСОБА_1 від сплати судового збору у сумах 1 515,8 гривень і 1 653,6 гривень відповідно, судовий збір пропорційно задоволеним вимогам касаційної скарги у розмірі 2 925,36 гривень підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 липня 2017 року і рішення апеляційного суду Донецької області від 14 листопада 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 процентів за користування кредитом у розмірі 30 943,66 гривень і заборгованості за комісією та пенею у розмірі 900 гривень скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 липня 2017 року і рішення апеляційного суду Донецької області від 14 листопада 2017 року змінити в частині розподілу судових витрат і зменшити розмір стягненого з ОСОБА_1 судового збору з 1 199,82 гривень до 106,11 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір у розмірі 2 925,36 гривень.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: С. О. Карпенко В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов