Дата документу 20.08.2019 Справа № 320/9665/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2318/19 Головуючий у 1-й інстанції: Редько О.В.
Є.У.№ 320/9665/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення добових витрат за час перебування у відрядженні і середньої заробітної плати за час затримки їх виплати,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 травня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював. Зазначав, що з 11.11.2003 по 21.08. 2018 працював юристом в АТ КБ «Приватбанк», протягом 2011-2018 років 514 разів направлявся у одноденні службові відрядження для участі у судових засіданнях в судах Запорізької області. На порушення ст.121 КЗпП України Банк не виплатив йому компенсацію за 509 днів перебування у відрядженнях. Посилаючись на вказані обставини, просив суд на підставі ст.121, 117 КЗпП України стягнути з відповідача на свою користь добові витрати, не сплачені за період з 02.02.2011 до 06.08.2018 у сумі 45 510 грн., інфляційні втрати за період з 01.03.2011 до 31.03.2019 у сумі 31 891,69 грн., а також компенсацію за затримку виплати добових витрат за період з 22.08.2018 р. до 01.05.2019 в сумі 108 476,19 грн., а разом 185 877,88 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 травня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 добові витрати, не сплачені за період з 02.02. 2011 до 06.08.2018, в сумі 45 510 грн., інфляційні втрати за період з 01.03.2011 до 31.03.2019 в сумі 31 891,69 грн., а також компенсацію за затримку виплати добових витрат за період з 22.08. 2018 до 01.05. 2019 р. в сумі 108 476,19 грн., а разом 185 877,88 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 1 858,78 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідності до вимог ст.121 КЗпП України ОСОБА_1 має право на отримання добових за весь час перебування у відрядженнях, незалежно від їх тривалості. Внутрішні накази Банку про порядок компенсації витрат працівників на службові поїздки суперечать положенню ст.ст.12, 22 Закону України «Про оплату праці», якими заборонено суб`єктам організації оплати праці в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У зв`язку із затримкою виплати добових позивач має право на компенсацію інфляційних втрат, а також на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові Банк зазначає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Не заперечує, що позивач протягом 2011-2018 років неодноразово направлявся у службові поїздки в межах області для участі у судових засіданнях, так як його робота мала роз`їзний характер, обумовлений специфікою супроводу судових справ за територіальною ознакою. Такі поїздки не були службовими відрядженнями, їх тривалість не перевищувала одного дня, а тому добові працівникові не нараховувалися і не виплачувалися. Положення Інструкції №59 «Про службові відрядження в межах України та за кордон», затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998, на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки Банк не є установою, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів. Порядок та розмір відшкодування витрат на службові відрядження та службові поїздки працівників Банку визначається його внутрішніми документами. Вказує, що провів остаточний розрахунок з позивачем в день його звільнення, а тому суд безпідставно стягнув як середній заробіток за затримку розрахунку, так і компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із затримкою її виплати. Зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішенні питання про прийняття додаткового позову про стягнення інфляційних втрат, безпідставне звільнення позивача від сплати судового збору тощо.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог ст. 22 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.121, 116 КЗпП України. Внутрішні накази відповідача, якими визначався порядок компенсації витрат працівників банку у зв`язку із службовими відрядженням, не підлягають застосуванню, оскільки відповідно до ст.9 КЗпП України вони є недійсними як такі, що погіршують становище працівника порівняно із законодавством України про працю. Доводи відповідача про те, що робота юриста мала роз`їзний характер не відповідають фактичним обставинам. Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права є безпідставними, несплата позивачем судового збору не є підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Як встановлено судом, позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на стягненні з відповідача добових, виплата яких регулюється положеннями статті 121 КЗпП України, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, а також на стягненні середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України «Про оплату праці»).

Згідно з підпунктом 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1638цс17 від 11 жовтня 2017 року.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст. 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).

Згідно з Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою Наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 17 березня 2011 року № 362), службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства (пункт перший Розділу першого Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 17 березня 2011 року № 362).

У частині першій статті 21 КЗпП України зазначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За вимогами статей 21 та 22 Закону № 108/95-ВР «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Системний аналіз вказаних норм права свідчить про те, що витрати на відрядження носять компенсаційний характер, вони не належать до фонду оплати праці, обмеження, встановлені ст.22 Закону №108/95-ВР до них не застосовуються, положення Інструкції № 362 розповсюджуються на органи державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 11.11.2003 перебував у трудових відносинах з АТ КБ «ПриватБанк», обіймав посаду юрисконсульта, з 03.09. 2012 - провідного юрисконсульта відділу правового забезпечення Запорізького РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» (т.16 а.с.8-9, т.4: а.с. 155-156 ). Наказом від 20.08.2018 року №Э.ZP-УВ-2018-21498517-п його звільнено з роботи з 21.08.2018 року за власним бажанням - ст.38 КЗпП України (т.4: а.с. 157).

Відповідно до посадової інструкції провідного спеціаліста з юридичної роботи Відділу правового забезпечення ПАТ КБ «Приватбанк» до посадових обов`язків, функцій та завдань провідного спеціаліста з юридичної роботи відноситься, у тому числі, участь у всіх судових засіданнях, за якими провідний спеціаліст є виконавцем у ПК (т.4, а.с.150-154).

З листопада 2011 по серпень 2018 року ОСОБА_1 514 разів виїжджав до різних населених пунктів області для здійснення представництва інтересів Банку у судових засіданнях. До жовтня 2011 року всі одноденні поїздки позивача обліковувалися відповідачем як відрядження (т.1: а.с. 39-58), а з 2012 - як службові одноденні поїздки ( т.1: а.с. 59-250, т.2: а.с. 1-250, т.3: а.с. 1-250, т.4: а.с. 1-84).

Направленню позивача у одноденні поїздки передувало розпорядження керівника структурного підрозділу і видача маршрутного листа.

У звітах про виконання завдання, складених ОСОБА_1 на підтвердження витрат, понесених при здійсненні спірних одноденних поїздок до інших населених пунктів, відомості про суму добових, не вносилися, їх виплата Банком не здійснювалася.

Відповідно до Статуту, чинного станом на 2011-2016 рр., ПАТ КБ «Приватбанк» було юридичною особою - суб`єктом господарювання приватної форми власності, прибуток Банку утворюється з надходжень від банківської діяльності після покриття процентних, матеріальних та прирівняних до них витрат, витрат на оплату праці, а також внесення передбачених законодавством України податків та інших платежів до бюджету. Статутом не передбачено повне або часткове утримання (фінансування) Банку за рахунок бюджетних коштів.

Згідно з частиною третьою ст. 142 Господарського кодексу України, порядок використання прибутку (доходу) суб`єкта господарювання визначає власник (власники) або уповноважений ним орган відповідно до законодавства та установчих документів.

Зважаючи на те, що на час виникнення спірних правовідносин АТ КБ «Приватбанк» не був установою, що повністю або частково утримувався (фінансувався) за рахунок бюджетних коштів, положення вищевказаної Інструкції №362 на спірні правовідносини не розповсюджується.

Наказами керівника Банку №93-КТ від 07.04.2005, №СП-2008-483 від 25.04.2008; №СП-2011-365 від 08.04.2011; визначено, що добові за перебування у одноденних відрядженнях не нараховуються (т.4, а.с.127-133).

Наказом №СП-2011-6841507 від 14.10.2011 заборонені з 01.11.2011 відрядження в межах одного регіонального підрозділу (однієї області). Зазначеним наказом визначено, що переміщення працівників до інших населених пунктів для виконання своїх трудових обов`язків в межах одного регіонального підрозділу вважається службовими поїздками, а не відрядженнями. Проїзд працівника до віддаленого робочого місця буде компенсуватися на підставі маршрутного листа (т.1, а.с.12-17).

Наказом №СП-2011-365 від 08.04.2011 затверджено Положення «Про службові відрядження в Приватбанку». Відповідно до цього Положення службовим відрядженням вважається поїздка співробітника банку за розпорядженням керівника на певний строк в інший населений пункт для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. Зазначеним положенням визначено коло осіб, які мають право підписувати розпорядження про службові відрядження.

Як зазначено у п.1 Положення, направлення співробітника банку у відрядження здійснюється оформленням наказу (розпорядження) уповноваженої особи із зазначенням пункту призначення, назви установи, куди відряджається працівник, строк і мети відрядження. В розпорядженні зазначається сума кредитного ліміту, який встановлюється на корпоративну картку співробітника. Строк відрядження визначається керівником. При наданні звіту про відрядження розмір добових визначається по розпорядженню і первинним документам.

Протягом трьох банківських днів після повернення із відрядження співробітник банку зобов`язаний надати в бухгалтерію звіт про використані кошти, видані йому в електронному вигляді в ПК «Відрядження» і первинні документи в оригіналі.

Витрати на відрядження, що підлягають відшкодуванню працівникові, зараховуються на заробітну картку співробітника наступного дня після затвердження звіту керівником (т.4, а.с.234-240).

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що з 01.11.2011 року по день звільнення ОСОБА_1 перебував не у службових відрядженнях, як помилково вважав суд першої інстанції, а в службових поїздках.

Накази про направлення співробітника у одноденні службові відрядження у відповідності із вищевказаним Положенням відповідачем не видавалися, звіти про відрядження працівником в бухгалтерію не здавалися.

Докази перебування позивача у одноденних службових відрядженнях з листопада 2011 року і по день звільнення матеріали справи не містять.

Пересування позивача в межах доби у іншу місцевість на підставі маршрутного листа для виконання своїх посадових обов`язків - здійснення представництва інтересів банку у судових засіданнях не є службовим відрядженням у розумінні діючого законодавства, а є службовими поїздками.

Висновки суду першої інстанції про те, що Накази №93-КТ від 07.04.2005, №СП-2008-483 від 25.04.2008; №СП-2011-365 від 08.04.2011; №СП-2011-6841507 від 14.10.2011 , якими відповідач визначав порядок направлення своїх співробітників у службові відрядження і службові поїздки, суперечать положенню ст.21 Закону України «Про оплату праці» і в силу ст. 9 КЗпП України є недійсними, є помилковими.

Зазначені Накази видані уповноваженою особою, вони не звужують права і соціальні гарантії працівників банку. Наявність ознак відрядження у одноденних поїздках не є підставою для висновку про те, що під час перебування працівника у одноденній поїздці він має право на виплату добових.

Посилання позивача на те, що в аналогічній справі Верховний Суд визнав нікчемними накази Банку, яким обмежені права працівників на отримання компенсаційних виплат, є некоректним. В справі, на яку посилається позивач, йшлося про компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю працівника, а не про стягнення добових, які не входять в систему оплати праці.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про відсутність заборгованості Банку із заробітної плати перед позивачем, а тому передбачених законом підстав для стягнення інфляційних втрат і притягнення роботодавця до відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, не має.

За вказаних обставин оскаржуване рішення не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому на підставі ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

На підставі ст.141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору при подачі апеляційної скарги, а також судовий збір на користь держави, який на порушення Закону України «Про судовий збір» не був сплачений ним при зверненні до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст.367, 374, 376,381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 03 травня 2019 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення добових витрат за час перебування у відрядженні і середньої заробітної плати за час затримки їх виплати залишити без задоволення.

Стягнути З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 2 197, 51 грн.( дві тисячі сто дев`яносто сім гривень 51 коп.) компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції , а на користь держави - 1 858, 78 грн. (одну тисячу вісімсот п`ятдесят вісім гривень 78 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: