Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 569/569/16-ц

провадження № 61-18310св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: виконавчий комітет Рівненської міської ради, Рівненська міська рада,

третя особа - об`єднання співвласників гуртожитку «Водограй 42»,,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 серпня 2016 року у складі судді Куцоконя Ю. П. та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Григоренко М. П., Ковальчук Н. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненської міської ради, третя особа - об`єднання співвласників гуртожитку «Водограй 42», про визнання права власності на кімнату в гуртожитку за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом виконавчого комітету Рівненської міської ради, Рівненської міської ради, третя особа - об`єднання співвласників гуртожитку «Водограй 42» (далі - ОСГ «Водограй 42»), про визнання права власності на кімнату в гуртожитку за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з вересня 2005 року і до теперішнього часу постійно, хоча і без офіційної реєстрації, проживає у кімнаті АДРЕСА_1 - спірна кімната). За весь час її проживання у спірній кімнаті жодних претензій зі сторони відповідача до неї не було. Оскільки ОСОБА_1 добросовісно заволоділа спірною кімнатою і більше 10 років відкрито і безперервно володіє нею, то вона, відповідно до частини першої статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), набула право власності на спірну кімнату.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області твід 23 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено; рішення Рівненського міського суду Рівненської області твід 23 серпня 2016 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що позивачем, не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено статтею 344 ЦК України, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року справу № 569/569/16-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що ОСОБА_1 з 2005 року проживає у кімнаті АДРЕСА_1 , займаючи одне ліжко-місце.

У 2005 році гуртожиток перебував у державній власності і поселення в нього відбувалося за рішенням Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, яке здійснювало функції з управління державною власністю.

Гуртожиток був переданий з державної власності у комунальну власність територіальної громади згідно рішення Рівненської міської ради від 26 січня 2012 року № 1604 «Про прийняття в комунальну власність міста гуртожитку та передачу зовнішніх інженерних мереж» та перебував на позабалансовому рахунку громадської організації «Водограй 42», а після створення у 2015 році об`єднання співвласників гуртожитку «Водограй 42», на балансі останнього.

У зв`язку з відсутністю відповідного рішення власника про поселення у гуртожиток та спеціального ордеру, правомірність проживання позивача у спірній кімнаті гуртожитку не визнавалась ні Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Рівненській області, ні громадською організацією «Водограй 42», про що свідчить звернення їх до суду з позовами про виселення позивача зі спірної кімнати.

Вказані обставини встановлені рішенням Рівненського міського суду від 18 листопада 2014 року у справі № 569/7874/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, громадської організації «Водограй 42», товариства з обмеженою відповідальності «Байкал» про визнання договору укладеним та дійсним, про визнання права користування кімнатою, про визнання незаконним і скасування рішення адміністрації в частині про визнання недійсним ордеру на житлову площу в гуртожитку, яке набрало законної сили, а також рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 листопада 2015 року у справі № 569/14493/13-ц за позовом громадської організації «Водограй 42» до ОСОБА_1 про виселення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Інститут набувальної давності є одним із інших способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, оскільки не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Таким чином, визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння майном має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, але він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця.

Разом з тим, установлено, що з 2011 року і по теперішній час з боку власників гуртожитку існують претензії до ОСОБА_1 з приводу користування нею спірною кімнатою, про що свідчать судові справи, в тому числі і справа за позовом виконавчого комітету Рівненської міської ради до ОСОБА_1 про її виселення зі спірної кімнати, яка перебуває у провадженні Рівненського міського суду.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що суди попередніх інстанцій не з`ясували чи добросовісно позивач заволоділа спірною кімнатою та чи відкрито і безперервно володіла нею до звернення до суду. Судами не встановлені фактичні обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Слід зазначити, що судовими рішеннями у цивільних справах № 569/7874/14-ц та № 569/14493/13-ц установлено, що у червні 2011 року ОСОБА_1 зверталася до громадської організації «Водограй 42» із заявою про надання їй ліжко-місця у гуртожитку, на що їй відмовлено у зв`язку з тим, що вона була забезпечена житлом у іншому місці.

Установлено, що листом від 23 грудня 2011 року № 17-04-03566 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Рівненській області повідомило громадську організацію «Водограй 42» про прийняття рішення про виділення позивачу ліжко-місця у іншій кімнаті гуртожитку, проте остання від поселення у цю кімнату відмовилася.

Наведене свідчить про те, що користування спірною кімнатою було обумовлене лише ліжко-місцем, а не всією кімнатою, що також суди врахували при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову.

Отже суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про недобросовісність володіння позивачем спірною кімнатою в контексті статті 344 ЦК України, що виключає існування правових підстав для визнання права власності на це майно за набувальною давністю.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов