ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/320/19 Справа № 203/4032/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Казак С.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Лященко С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що відповідно до укладеного договору від 30 травня 2007 року № DNU0GK00001247 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 52 тис. доларів США зі сплатою 10,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення 30 травня 2027 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банк і ОСОБА_1 30 травня 2007 року уклали договір іпотеки, відповідно до якого останній надав в іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,10 кв. м, яка належить відповідачу на праві власності.

У зв`язку з тим, що відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором не виконував, банк просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 036 715 грн 52 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, із проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, із проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі Державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, банк звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове - про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що процентна ставка по кредитному договору була підвищена банком правомірно, оскільки це передбачено умовами договору та дозволялося нормами закону, який діяв на момент укладення договору. Також договором обумовлено саме направлення позичальнику повідомлення про підвищення процентної ставки, а не його отримання. Апелянт зазначив про необгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі з підстав оскарження ним в апеляційному порядку ухвали про залишення без розгляду його позовної заяви до ПАТ КБ ПриватБанк про визнання кредитного договору недійсним, колегія суддів залишає його без задоволення, оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року оскаржувана ОСОБА_1 ухвала Кіровського районного суду від 10 квітня 2019 року залишена без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає зміні в частині підстав відмови у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом установлено, що 30 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний догові № DNU0GK00001247, відповідно до якого останній отримав кредит у сумі 52 тис. долари США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення 30 травня 2027 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору між тими самими сторонами 30 травня 2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 58,10 кв. м, яка належить йому на праві власності.

Відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 15 квітня 2013 року утворилася заборгованість у сумі 129 751,63 доларів США, що еквівалентно 1 036 715,52 грн, із яких: заборгованість за кредитом 413 537,44 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом 255 204,26 грн; заборгованість із комісії за користування кредитом 423 947,87 грн; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 325 968,21 грн.

27 лютого 2013 року банком на адресу позичальника направлено вимогу про дострокове погашення заборгованості, відповідно до якої повідомлялося про наявність заборгованості у розмірі 78 168,72 доларів США. Крім того, відповідачу запропоновано у 30-ти денний строк з дня отримання цієї вимоги повернути суму кредиту в повному обсязі, а також проценти, комісії та штрафні санкції; у разі невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання банк вирішує питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 129 751,63 доларів США, оскільки позивач не довів належними доказами факту дотримання вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та умов п. 2.3.1 кредитного договору щодо належного та своєчасного повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки. У звязку з відмовою у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні похідної позовної вимоги про виселення.

Колегія суддів не може погодитися з такими підставами для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки з огляду на наступне.

За правилами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (касаційне провадження № 14-112цс19) для забезпечення передбачуваності правозастосовної практики й ефективного захисту прав сторін договору іпотеки, відступаючи від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16 дійшла наступного висновку.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосібзадоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Як вбачається з матеріалів справи, банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, у пункті 27 договору іпотеки сторони досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надав іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця, у тому числі отримати витяг з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя.

Апеляційний суд зазначає, що судовий спосіб звернення стягнення застосовується у випадку, коли позасудове врегулювання не привело до задоволення вимог іпотекодержателя в повному обсязі. Відповідних доказів, які б підтверджували виникнення перешкод для іпотекодержателя у реалізації позасудового способу звернення стягнення на підставі іпотечного застереження у договорі іпотеки, позивачем суду не подано. Отже, позивачем не обґрунтовано порушення, невизнання або оспорення права, за захистом якого він звернувся до суду.

У звязку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині підстав відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги банку про те, що процентна ставка по кредитному договору була підвищена банком правомірно, а також, що договором обумовлено саме направлення позичальнику повідомлення про підвищення процентної ставки, а не його отримання, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем обрано неправильний спосіб захисту його прав як іпотекодержателя.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог про виселення, суд виходив з наступного. Згідно норм ст.ст.9, 109 ЖК України, ст.ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку» можливе одночасне ухвалення з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення про виселення мешканців такого предмету іпотеки. При цьому, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк, тобто при фактичному виникненні спору з цього приводу, що також повністю узгоджується із висновками Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеними у постанові №5 від 30 березня 2012 року.

Матеріалами справи встановлено, що позивачем не надано доказів відмови осіб, які зареєстровані за адресою предмета іпотеки, на обґрунтовану та законну вимогу іпотекодержателя звільнити таке житлове приміщення, тобто права іпотекодержателя з цього приводу не порушені, а отже і висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про виселення є правильним.

При цьому, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги як достатні докази обґрунтованості позовної вимоги позивача про виселення копія листа позивача до відповідача із вимогою про звільнення житлового приміщення, копії реєстрів, оскільки такі документи підтверджують лише відправлення цього листа, а не його отримання відповідачем. Також, вказаний лист адресований лише відповідачу та не підтверджує наявність інших зареєстрованих мешканців спірного нерухомого майна та не дає можливості суду встановити виконання/невиконання вимог позивача про виселення.

Доводи апеляційної скарги банку про необгрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення колегією суддів перевірено, вони спростовуються матеріалами справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376,381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року змінити в частині підстав відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко