Справа № 522/4638/19
Провадження № 2/521/2873/19
11 вересня 2019 року
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Бобуйка І.А.
секретаря судового засідання - Бендери О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання правочину частково недійсним, переведення прав та обов`язків покупця та визнання прав власності,
Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд: визнати договір дарування 3/5 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від 21 липня 2003 року та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Шевиріною А.О. удаваним правочином, та вважати, що замість договору дарування укладено договір купівлі-продажу; визнати частково недійсним договір купівлі-продажу 3/5 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 в частині покупця; визнати покупцем 3/5 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 , з моменту укладення. визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/5 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 та складаються в цілому з одного кам`яного жилого будинку під літ. «А», житловою площею 35,3 кв.м. та надвірних споруд під літ. «Б, В» - літні кухні, «Г» - вбиральні, «Е» - гаражу, «Ж» сараю, № 1-12- огорожі, І, II, IV - мостіння, III- колодязь, розташованих на земельній ділянці площею 850 кв.м., посилаючись на такі обставини.
Згідно позовної заяви, ОСОБА_1 вирішив придбати 3/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_3 , розташованих на земельній ділянці площею 850 кв.м.
Для підготовки документів, необхідних для укладення основного договору купівлі-продажу і сплати всіх заборгованостей по комунальним послугам та іншим платежам, 20 липня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу вищезазначеної частини будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нефедовою Т.О.
Позивач зазначає, що відповідно до даного договору сторони зобов`язалися в строк до 29 липня 2003 року укласти основний договір купівлі-продажу частини будинку. Сторони домовилися, що продаж будинку буде здійснено за 16 000 доларів США. За вказаним договором ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 , а остання отримала в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу гроші в розмірі 3500 доларів США. У випадку невиконання зобов`язань з вини покупця ОСОБА_1 гроші залишаються у ОСОБА_3 .
Позивач стверджує, що у зв`язку із сімейними обставинами ОСОБА_1 не міг укласти основний договір купівлі-продажу, у зв`язку із чим, звернувся з проханням до свого рідного брата - ОСОБА_2 , виступити покупцем за договором. Разом з тим, у зв`язку із неможливістю укласти саме договір купівлі-продажу частини будинку, було вирішено формально оформити нотаріально посвідчений договір дарування.
Тому, 21 липня 2003 року, було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 3/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 та складається в цілому з одного кам`яного жилого будинку під літ. «А», житловою площею 35,3 кв.м. та надвірних споруд під літ. «Б, В» - літні кухні, «Г» - вбиральні, «Е» - гаражу. «Ж» сараю. № 1-12 - огорожі, розташованих на земельній ділянці площею 850 кв.м.
Згідно позовної заяви, хоча, було укладено договір дарування, але в дійсності це був договір купівлі-продажу. В день укладення договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 залишок суми в розмірі 12 500 доларів США, про що була написана відповідна розписка про отримання коштів саме від позивача. Також ОСОБА_2 зобов`язався на першу вимогу ОСОБА_1 переоформити будинок на нього. Наприкінці 2018 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з проханням переоформити будинок на нього, але він відмовився без пояснення будь-яких причин. У вказаному будинку з моменту придбання проживають ОСОБА_1 разом з членами своєї родини. Обслуговує будинок та прибудинкову територію, займається його ремонтом, сплачує комунальні послуги.
Отже, позивач звернувся до суду з відповідною позовною заявою.
В судове засідання представник позивача не з`явилася, повідомлялась про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, подала до суду заяву, в якій просила слухати справу, призначену без її особистої участі, позовні вимоги підтримувала та просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
В судове засідання відповідач не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, подав до суду заяву, якій позовні вимоги визнав та просив задовольнити.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.
У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.
Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вищевказаний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, ОСОБА_1 вирішив придбати 3/5 частин житлового будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_3 , розташованих на земельній ділянці площею 850 кв.м.
Для підготовки документів, необхідних для укладення основного договору купівлі-продажу і сплати всіх заборгованостей по комунальним послугам та іншим платежам, 20 липня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу вищезазначеної частини будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нефедовою Т.О. Відповідно до даного договору сторони зобов`язалися в строк до 29 липня 2003 року укласти основний договір купівлі-продажу частини будинку. Сторони домовилися, що продаж будинку буде здійснено за 16 000 доларів США. За вказаним договором ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 , а остання отримала в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу гроші в розмірі 3500 доларів США. У випадку невиконання зобов`язань з вини покупця ОСОБА_1 гроші залишаються у ОСОБА_3 (а.с.8).
Судом встановлено, що у зв`язку із сімейними обставинами ОСОБА_1 не міг укласти основний договір купівлі-продажу, у зв`язку із чим, звернувся з проханням до свого рідного брата - ОСОБА_2 , виступити покупцем за договором. Разом з тим, у зв`язку із неможливістю укласти саме договір купівлі-продажу частини будинку, було вирішено формально оформити нотаріально посвідчений договір дарування.
Тому, 21 липня 2003 року, було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 3/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 та складається в цілому з одного кам`яного жилого будинку під літ. «А», житловою площею 35,3 кв.м. та надвірних споруд під літ. «Б, В» - літні кухні, «Г» - вбиральні, «Е» - гаражу. «Ж» сараю. № 1-12 - огорожі, розташованих на земельній ділянці площею 850 кв.м. (а.с.9).
Судом встановлено, що хоча, було укладено договір дарування, але в дійсності це був договір купівлі-продажу. В день укладення договору ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 залишок суми в розмірі 12 500 доларів США, про що була написана відповідна розписка про отримання коштів саме від позивача. Також ОСОБА_2 зобов`язався на першу вимогу ОСОБА_1 переоформити будинок на нього. Наприкінці 2018 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з проханням переоформити будинок на нього, але він відмовився без пояснення будь-яких причин. У вказаному будинку з моменту придбання проживають ОСОБА_1 разом з членами своєї родини. Обслуговує будинок та прибудинкову територію, займається його ремонтом, сплачує комунальні послуги.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Відповідно до ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.
Згідно ст. 719 ЦК України, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно . Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, шо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.
Отже, оскільки згідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом є дійсна спрямованість волі всіх сторін при укладенні заповіту та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.
Пунктом 25постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. В даному випадку, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним: спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно- правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.
При цьому з конструкції статті 235 ЦК України вбачається, що при укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились. Тобто, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину, удаваний правочин може бути вчинено його сторонами для приховування іншого правочину між цими ж сторонами. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, шоб частина умов удаваного та прихованого правочину збіглася.
Тобто воля усіх сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин. але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Статтею 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як вбачається із викладеного сторони не мали на меті укладання договору дарування, так як дарувальник отримала а своє майно грошові кошти, що підтверджується попереднім договором купівлі-продажу. Крім того, згідно даного договору дійсним покупцем вказаного будинку є позивач по справі.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Керуючись ст. ст. 202, 203, 235, 509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 611, 617, 625, 717, 718, 719 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 258, 259, 263, 264, 265, 352 Цивільного процесуального кодексу України, СУД -
Позовні вимоги ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання правочину частково недійсним, переведення прав та обов`язків покупця та визнання прав власності - задовольнити повністю.
Визнати договір дарування 3/5 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від 21 липня 2003 року та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Шевиріною А.О. удаваним правочином, та вважати, що замість договору дарування укладено договір купівлі-продажу.
Визнати частково недійсним договір купівлі-продажу 3/5 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 в частині покупця; визнати покупцем 3/5 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 - ОСОБА_1 , з моменту укладення. визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/5 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_2 та складаються в цілому з одного кам`яного жилого будинку під літ. «А», житловою площею 35,3 кв.м. та надвірних споруд під літ. «Б, В» - літні кухні, «Г» - вбиральні, «Е» - гаражу, «Ж» сараю, № 1-12- огорожі, І, II, IV - мостіння, III- колодязь, розташованих на земельній ділянці площею 850 кв.м.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
СУДДЯ: Бобуйок І.А.