Житомирський апеляційний суд
Категорія 26 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/10391/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 12 квітня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Бабича С.В. у смт Романові,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що відповідач звернулася до нього з проханням надати їй послугу у вигляді фінансової допомоги для викупу ювелірних виробів із ломбарду. З цього приводу відповідач надала йому розписку, а він 15 липня 2017 року передав ОСОБА_2 кошти в сумі 9 000 грн., про що остання написала розписку і зобов`язалася повернути борг до 15 січня 2018 року. Коштів відповідач так і не повернула. На підставі ст.1046 ЦК України просив стягнути з відповідача на його користь 9 000 грн. боргу, 1 748,30 грн. процентів на рівні облікової ставки НБУ (ст.1048 ЦК України), 360 грн. - три проценти річних та 981,57 грн. інфляційних втрат (ст.625 ЦК України).

Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 12 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що відповідач не надала заперечень на позов, а тому наявні підстави вважати, що вона позов визнала. Проте при ухваленні рішення у справі суд першої інстанції на такі обставини уваги не звернув та не надав їм належної оцінки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи лише право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із ксерокопії вбачається, що дослівно вчинено наступний запис: « Я , ОСОБА_2 , зобов`язуюся виплатити ОСОБА_1 9 000 тис. гривень за надану послугу 15.07.2017 по 15.01.2018 підпис», «15.07.2017 р. підпис» (а.с.4 зворот).

Колегія суддів звертає увагу, що у зазначенні цифр «15.01.2018» має місце виправлення цифри «8», що відноситься до строку виконання зобов`язання.

У суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що інших доказів, які б підтверджували отримання відповідачем в борг грошових коштів, укладення між сторонами саме договору позики він надати не може, оскільки їх не існує.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи категорію справи, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Також суд немає сумнівів у добросовісному здійсненні позивачем його процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, але доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги щодо визнання відповідачем позовних вимог також ґрунтуються на припущеннях. Так, із матеріалів справи вбачається, що ухвала суду першої інстанції від 12 лютого 2019 року про відкриття провадження у справі з пропозицією протягом 15 днів із дня її (ухвали) вручення подати відзив, у якому викласти заперечення проти позову, надсилалася судом відповідачу супровідним листом від 12 лютого 2019 року №586/2019. Проте кореспонденція не була вручена відповідачу та повернулася на адресу суду (а.с.22). Доказів того, що відповідач відмовилася від отримання кореспонденції матеріали справи не містять. Надання відзиву на позовну заяву є правом сторони, а не обов`язком згідно з положеннями частини четвертої ст.174 ЦПК України. Крім того, ненадання відзиву пов`язано із не врученням відповідачу відповідної ухвали суду. За таких обставин, відзив не надано з поважних причин, а його ненадання не може розцінюватися як визнання відповідачем обставин справи, як помилково зазначається у апеляційній скарзі.

Із огляду на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що запис про зобов`язання відповідача виплатити позивачу за надану послугу 9 000 грн. не є підтвердженням отримання відповідачем від позивача 9 000 грн. та укладення між сторонами договору позики, що б породило сплату процентів за договором позики, передбачених ст.1048 ЦК України, та відповідальність за порушення грошового зобов`язання, врегульовану ст.625 ЦК України.

Отже, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях, висновків суду першої інстанції не спростовують та, крім іншого, містять переоцінку доказів, яким правильно надав оцінку в сукупності суд першої інстанції.

Ухвалення судом першої інстанції рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права передбачає залишення рішення без змін, що узгоджується із приписами ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Романівського районного суду Житомирської області від 12 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 23 серпня 2019 року.