Справа № 183/7459/18
№ 2/183/1312/19
29 липня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Устименко М.О.,
розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
28 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаної квартири.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що у період з 10 жовтня 1997 року по 21 вересня 2015 року з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час спільного життя з відповідачем, а саме 24 червня 2005 року, на підставі договору купівлі-продажу ними було придбано однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира була оформлена на ім`я відповідача та зареєстрована в КП Новомосковське МБТІ 05.08.2005 року. Вартість вказаної квартири на час її придбання відповідно до договору купівлі продажу становила 3114 грн., однак фактична вартість придбаної квартири становить 5000 доларів США. Зазначені кошти були сплачені позивачем у повному обсязі, які він заробив власноруч, шляхом праці у роботодавців без укладення трудових угод, а відповідач в свою чергу, не має доказів, що можуть підтвердити її фінансову змогу придбати вищевказану квартиру за власні або інші кошти.
Таким чином, посилаючись на норми ст.ст. 60, 61,70 Сімейного кодексу України, позивач просить визнати спірну квартиру спільною сумісної власності подружжя, та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири.
Ухвалою суду від 04 січня 2019 року по справі було відкрите провадження.
Ухвалою суду від 04 січня 2019 року судом вжито заходи забезпечення даного позову шляхом заборони вчинення дій щодо відчуження квартири, розташованої по АДРЕСА_1 .
В судове засідання представник позивача ОСОБА_4 не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 відзив на позов не подала. В судове засідання, призначене на 19.06.2019року представник відповідача ОСОБА_5 не з`явився, подавши заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з зайнятістю в іншому процесі, при цьому, жодного підтвердження про таке до суду не подав.
В подальшому, в судове засідання, призначене на 29.07.2019 року відповідач, її представник також не з`явилися, а тому, зважаючи на те, що це повторна неявка відповідача в судове засідання, повідомленого належним чином, у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 10 жовтня 1997 року, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.7).
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2015 року, яке набрало законної сили 21 вересня 2015 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с.8).

Суду подано копію договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 24 червня 2005 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бакою О.В. (а.с.9), у відповідності до якого ОСОБА_6 , який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_7 , продав, а ОСОБА_2 придбала квартиру за номером АДРЕСА_2 (а.с.9)

Право приватної власності на підставі вищезазначеного договору на спірну квартиру зареєстровано 05 серпня 2005 року в Комунальному підприємстві «Новомосковське міжрайонне БТІ» за ОСОБА_2 , про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7978452 від 05.08.2005 року (а.с.9).

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Зазначеним вище договором купівлі-продажу стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суду не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є рівними.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60,70 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України, ст. ст.ст. 12, 76, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Сорока О.В.