ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 645/2827/18

Провадження № 22-ц/818/2520/19

29 серпня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна інноваційна група»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна інноваційна група» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року (суддя Сілантьєва Е.Є.) по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна інноваційна група» до ОСОБА_1 про виселення із житлового приміщення,-

встановив:

В травні 2018 року ТОВ «Міжнародна інноваційна група» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ТОВ «Міжнародна інноваційна група» у відповідності до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» на підставі п.12.3.1 Договору іпотеки від 16.08.2007 року, посвідченого ПНХМНО Маслак Н.В. за реєстровим №381 зареєструвало за собою право власності на квартиру загальною площею 64,3 кв.м., житловою 43,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка раніше належала ОСОБА_1 Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №112244024 від 30.01.2018 року. Вищевказана квартира, яка раніше належала ОСОБА_1 була придбана ним не за рахунок кредитних коштів. ОСОБА_1 з моменту укладення кредитного договору та договору іпотеки та до теперішнього часу офіційно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , а не за адресою предмета іпотеки. Будинок, де офіційно зареєстрований відповідач належить на праві приватної власності його дружині ОСОБА_2 з 28.12.2006 року. З ОСОБА_2 відповідач перебуває у шлюбі з 10.05.1973 року і по теперішній час, тобто вказаний будинок був набутий у шлюбі. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 має частку у спільній власності у вказаному будинку та зареєстрований в ньому, він має місце для постійного проживання.14.03.2018 року ТОВ «Міжнародна інноваційна група» було направлено відповідачу письмову вимогу про добровільне звільнення з квартири, проте, станом на 10.05.2018 року відповідач вищевказану вимогу не виконав.

Представник позивача Цвєтков І.О., заявлені позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , позовні вимоги не визнав та проти задоволення позову заперечував.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «Міжнародна інноваційна група» до ОСОБА_1 про виселення з житлового приміщення відмолено в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ТОВ «Міжнародна інноваційна група» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; невідповідністю висновків суду обставинам справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції помилково були витлумачені положення законодавства та застосовано правові позиції, які не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин. Звертає увагу на те, що позивач є іпотекодержателем спірного майна та набув права власності на нього відповідно умов договору. Крім того, матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження того, що відповідач має інше житло.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позовні вимоги ТОВ «Міжнародна інноваційна група» без задоволення, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для їх задоволення.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 16 серпня 2007 року між АКБ «Європейський» та відповідачем було укладено кредитний договір № К/017/2009 відповідно до вимог якого було надано кредит у вигляді кредитної лінії з правом відновлення в сумі 30 000,00 доларів США на строк з 16 серпня 2007 року по 15 серпня 2011 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором позичальник та позикодавець уклали договір іпотеки від 16 серпня 2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маслак Н.В. за реєстраційним № 381. Відповідно до п. 2 іпотечного договору на забезпечення основного зобов`язання відповідачем була передана квартира АДРЕСА_3 , яка належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зареєстрованого в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 16 липня 2007 року, тобто до укладення договору кредиту.

ТОВ «Міжнародна інноваційна група», набувши право вимоги за вказаними договорами, у відповідності до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» на підставі п.12.3.1 Договору іпотеки від 16.08.2007 року, посвідченого ПНХМНО Маслак Н.В. за реєстровим №381 зареєструвало за собою право власності на квартиру загальною площею 64,3 кв.м., житловою 43,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка раніше належала ОСОБА_1 Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №112244024 від 30.01.2018 року (а.с.5-9).

14.02.2018 року позивачем була направлена письмова вимога про добровільне звільнення квартири (виселення), проте ця вимога не була виконана.

Також судовим розглядом встановлено, шо з інформації відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Ця ж адреса зазначалась відповідачем при укладенні договору кредиту та іпотечного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Встановивши, що кредит надався для використання на розсуд позичальника, отже предмет іпотеки не був придбаний за кредитні кошти, позивач має право виселяти відповідачів лише з надання їм іншого житлового приміщення.

Наявність у відповідача іншого житла в цьому випадку не має правового значення для вирішення справи, оскільки позовні вимоги про виселення із наданням іншого житлового приміщення ТОВ «Міжнародна інноваційна група» не заявлялись.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна інноваційна група» - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко