Справа пр. №2/756/5213/19
У Х В А Л А

09 серпня 2019 року м. Київ

Суддя Оболонського районного суду міста Києва Андрейчук Т.В., розглянувши матеріали позовної заяви та доданих до неї документів ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про зобов`язання вчинити дії.

06 серпня 2019 року дана справа була передана на розгляд судді Андрейчуку Т.В.

Суддя, дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, дійшов такого висновку.

За положеннями ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Позивач, заявляючи вимоги про зобов`язання Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , обґрунтовував їх тим, що 25 липня 2009 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від якого народився син ОСОБА_3

ОСОБА_1 зазначив, що його місце проживання та місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстроване за різними адресами. Як вказує позивач, у листопаді 2018 року йому стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 у 2013 році, звернувшись до територіального підрозділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, самовільно без дозволу батька змінила місце реєстрації їх малолітнього сина ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен при вирішенні питання щодо його прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У розвиток вказаного положення Європейський суд з прав людини в рішенні від 25 лютого 1993 року у справі "Доббертен проти Франції" (Dobbertin v. France) зазначив, що ч. 1 ст. 6 Конвенції змушує держави-учасниці організувати їхню судову систему в такий спосіб, щоб їхні суди і трибунали виконували кожну зі своїх функцій (п. 44), притаманну відповідній судовій установі.

Відтак, розмежування юрисдикційних повноважень між загальними і спеціалізованими судами гарантує право кожної людини на ефективний судовий захист.

За правилами ст. 1 КАС України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

Справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Верховний Суд у своїй постанові від 05 грудня 2018 року у справі №495/367/17 зазначає наступне.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №337/2535/2017.

Так, позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на протиправності дій службової особи Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, яка діяла у даному випадку як суб`єкт, наділений владними функціями приймати рішення про реєстрацію місця проживання фізичної особи, у зв`язку з недотриманням нею вимог Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22 листопада 2012 року №1077 (який був чинним на момент прийняття спірного рішення), а саме зміна реєстрації місця проживання малолітньої дитини без згоди батька. Тобто, у цій справі спір не є житловим, не має цивільно-правового характеру, оскільки позивачем не заявлено жодних вимог до ОСОБА_2 , а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії службової особи Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, яка у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень.

Крім того, з позовної заяви не вбачається, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 існує спір про місце проживання їх спільної дитини та можливість реалізації їх батьківських прав.

З огляду на викладене, суддя вважає, що даний спір підвідомчий суду адміністративної юрисдикції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позаяк позовна заява ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії за характером спору підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, у відкритті провадження слід відмовити.

Зважаючи на вищенаведене, та, керуючись ст. 186 ЦПК України, суддя, -

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали з позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами невідкладно надіслати особі, яка звернулась з нею до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Т.В. Андрейчук

.