Ухвала

09 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 522/13094/18

провадження № 61-14535ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Грушицького А. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про усунення перешкод в користуванні огорожею та земельною ділянкою, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку та огорожі, розташованих на АДРЕСА_4 на ділянках АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 . Право власності на житловий будинок підтверджується свідоцтвом на право власності серії НОМЕР_1 від 01 лютого 2007 року, технічним паспортом від 12 січня 2007 року. Право власності на земельну ділянку позивача підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 20 жовтня 2003 року з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд.

Позивач зазначає, про те, що відповідач проживає у сусідньому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , порушуючи норми добросусідства, право власності позивача, чинні будівельні норми, самовільно без дозвільних документів вмонтував в притул до огорожі позивача, яка розташована на межі земельної ділянки, по всьому периметру металеві конструкції для встановлення сонячної електростанції, чим позбавив позивача можливість користуватися своєю огорожею, у зв`язку з чим просила усунути перешкоди в користуванні огорожею та земельною ділянкою, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що розташована у АДРЕСА_4 на ділянках АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 , шляхом демонтажу металевої конструкції з сонячними батареями (сонячна електростанція) за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок ОСОБА_1 та відступу від огорожі позивача не менше ніж 1 метр, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 28 023 грн, судові витрати на правову допомогу 3 000 грн та судовий збір 1 078 грн.

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 15 лютого 2019 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року, позовні вимоги задоволено.

25 липня 2019 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 лютого 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справинезначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 28 023 грн, яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 х 100 = 192 100).

Справа є незначної складності, ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України, суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 15 лютого 2019 року тапостанову Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення матеріальної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя А. І. Грушицький