КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/598/2019
справа № 363/324/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019 року Київський апеляційний суд в складі:

Судді - доповідача: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Головачова Я.В.

Розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва, постановленого під головуванням судді Шклянка М.П. 10 липня 2013 року, у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

У С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що відповідно до умов кредитного договору №К2ХККХ04860284 від 14.02.2007 відповідач ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 1962,00 грн строком до 14.02.2009, зі сплатою 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти, а відповідач зобов`язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно договору.

В порушення умов договору відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання, у зв?язку із чим, станом на 29 січня 2013 року виникла заборгованість на загальну суму 26 956,41 грн, з яких: 1 846,69 грн - сума заборгованості за кредитом, 9 575,72грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 647,03 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 12 127,14 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1259,83 грн - штраф (процентна складова)

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києвавід 10 липня 2013 рокупозов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в розмірі 26 765 грн 70 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 269 грн 56 коп.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

На обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем не надано доказів оформлення та укладення між сторонами та відповідно отримання позичальником Пом?ятки клієнта,Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів, щоб у сукупності із Заявою свідчило про укладення у належній формі Договору про надання банківських послуг.

Крім того, суду не надано доказів того, що відповідна картка була видана відповідачу, як і не надано відомостей, що підтверджують строк дії картки, що є істотними умовами Договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку.

Крім того, звертає увагу суду на те, що виходячи зі змісту Анкети - заяви убачається, що строк дії договору складає 24 місяці, а саме з 14.02.2007 по 14.02.2009 року. Жодних застережень щодо зміни встановленого законом строку позовної давності заявка про видачу кредиту за підписом Відповідача не містить.

З позовною заявою Банк звернувся до суду 20.02.2013 року, а відтак, поза межами строку позовної давності, але внаслідок неповідомлення про розгляд даної справи в суді, Відповідач був позбавлений можливості звернутися із заявою про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За положенням ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем зобов?язання за кредитним договором виконувались неналежно, у зв`язку із чим, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь Банку.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна із наступних підстав.

Судом установлено, що 14.02.2007 сторони уклали договір, згідно умов якого, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 1962,00 грн, строком до 14 лютого 2009 року зі сплатою 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.5.1. договору при порушенні позичальником будь - якого зобов`язання, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки (а.с. 11).

Згідно п.5.3 Договору при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми заборгованості.

Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов?язання.

Дана заява засвідчена підписом відповідача й у встановленому законом порядку не визнана недійсною.

Так, станом на 29.01.2013, загальна сума заборгованості відповідача становила 26 956,41 грн, з яких: 1 846,69 грн - сума заборгованості за кредитом, 9575,72грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1647,03 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 12127,14 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1259,83 грн - штраф (процентна складова).

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов?язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов?язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов?язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов?язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов?язання є його порушенням.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов?язання. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов?язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов?язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов?язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом - до 14.02.2009 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 14.02.2009 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. А відтак, відповідач мав обов?язок незалежно від пред?явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред?явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов?язання, які деталізують обов?язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов?язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п?ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Аналогічні висновки містяться у ПостановіВеликої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12-ц.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що звертаючись до суду з позовом Банк мав право пред?явити до відповідача ОСОБА_1 вимоги про стягнення кредитної заборгованості, відсотків та додаткових вимог (штрафів, пені), які утворилися у останнього станом на 14.02.2009 року.

За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов?язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов?язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п?ята статті 261 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи останній платіж відповідачем був здійснений у лютому 2009 року, тобто позивач мав право звернутися до суду з позов до лютого 2012 року.

З даним позовом банк звернувся до суду 20 лютого 2013 року, тобто після спливу загального строку позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що строк позовної давності у 5 років передбачений Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) до спірних правовідносин не застосовується, оскільки такі умови не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними. Наведене повною мірою узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11.03.2015 року у справі №6-16цс15. Зважаючи на наведене, до спірних правовідносин підлягає до застосування строк позовної давності у три роки, визначений у статті 257 ЦК України.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Так, відповідач ОСОБА_1 , звертаючись до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення та до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, вказував на те, що ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позов з пропуском строку позовної давності.

Крім того, вказував на те, що про розгляд справи у Дарницькому районному суді міста Києва він не був належним чином повідомлений.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 згідно з вимогами процесуального закону не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, а відтак не мав рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а також не міг нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 17.04.2018 року у справі №200/11343/14-ц, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, може подати заяву до апеляційного суду про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

З урахуванням того, що відповідач при перегляді заочного рішення у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі просив застосувати строки позовної давності, колегія суддів приходить до висновку, що строк позовної давності, відповідно до ст.267 ЦК України, пропущено без поважних причин, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

При ухваленні рішення суд першої інстанції на вказані обставини не звернув уваги та дійшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову у зв`язку із застосуванням строку позовної давності.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києвавід 10 липня 2013 рокускасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29 серпня 2019 року.

Суддя - доповідач:

Судді: