Житомирський апеляційний суд
Категорія 6 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Микитюк О.Ю., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/17791/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 червня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Лєдньова Д.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати її особистою приватною власністю житловий будинок загальною площею 216,7 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0595 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу вона є власником згаданого нерухомого майна, яке було придбане нею за особисті кошти в період перебування у шлюбі із відповідачем. Вказуючи на те, що фактично після придбання вказаного житла у ньому проживала лише вона та посилаючись на положення ч. 6 ст. 57 СК України, просила визнати особистою приватною власністю майно, набуте нею, за час окремого проживання з відповідачем у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги по суті є аналогічні доводам, що були викладені у позовній заяві. Скаржник зосереджує увагу суду на тому, що спірне майно було придбане нею за особисті кошти, а тому вважає, що у відповідача будь-яких прав на нього не виникає.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 21.01.2013 по 24.09.2018 року (а.с. 6). Шлюб між сторонами було зареєстровано в Російській Федерації адміністрацією міського селища Білий Яр Сургутського району Ханти-Мансійського автономного округу - Югри, розірвано - Богунським районним судом м. Житомира від 24.09.2018 (а.с.6).

В період шлюбу, 31.05.2013 року за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу, зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0595 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд з кадастровим номером :04:008:0016 та житловий будинок загальною площею 216,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

Відповідач зареєстрований у спірному будинку, що підтверджується рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2019 (а.с.29).

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом пункту 3 частини першої статті 57 СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю.

Водночас, відповідно до частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

У справі, яка переглядається, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно позивачкою не спростована.

За умови недоведення факту придбання спірного майна за особисті кошти позивачки під час перебування у шлюбі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заявленого позову.

Також, колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про наявність підстав для визнання за позивачкою права особистої приватної власності на спірне майно відповідно до частини шостої статті 57 СК України, оскільки такі аргументи під час розгляду справи не підтвердились.

Зважаючи на те, що шлюб між сторонами укладено у січні 2013 року, а будинок придбано у травні 2013 року, посилання позивачки на те, що відповідач припинив спільне проживання з нею задовго до часу придбання нерухомості, є безпідставним.

Позивачкою до апеляційної скарги додано документи, підтверджуючі її доходи за період з 2008 року по 29.03.2013 року, а саме: довідки про заробітну плату, депозитні рахунки, доходи від оренди квартири, продажу автомобіля.

Проте, зазначені докази не підтверджують тієї обставини, що саме ці кошти було витрачено на придбання спірної нерухомості. Позивачкою не доведено коли, в якій кількості та яким чином кошти з Російської Федерації були привезені в Україну, доказів конвертування їх з російських рублів в українську гривню і саме в контексті їх як особистих коштів позивачки, які були витрачені нею саме на придбання будинку і земельної ділянки.

Заява ОСОБА_3 , як свідка, у якої було придбано житловий будинок та земельну ділянку про те, що позивачка особисто передала їй кошти за придбану нерухомість, відповідача при передачі коштів та підписанні договору купівлі-продажу у нотаріуса не було, не є допустимим доказом, оскільки свідок не був допитаний в судовому засіданні. До того ж такі пояснення не впливають на вирішення спору в контексті їх належності та допустимості доказування стосовно предмету спору.

З огляду на викладене, суд вважає, що доводи апеляційної скарги та додані документи не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.09.2019.

Головуючий Судді