КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №753/23008/18

29 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Гаращенка Д.Р.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Заставенко М.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

19 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивував тим, що 07.04.2010 року він отримав ордер №011680 на право зайняття службового жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач проживав в зазначеній квартирі після укладання шлюбу з його донькою ОСОБА_3 , а з 01.12.2011 року він був зареєстрований у даній квартирі.

Після розлучення з його донькою ОСОБА_2 виїхав у невідомому напрямку та з 15.07.2015 року у квартирі не проживає.

Зазначав, що відповідач неодноразово обіцяв знятися з реєстрації, але в подальшому припинив будь-які контакти з ним та з реєстрації не знявся.

На підставі викладеного, просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішення суду першої інстанції, 24 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції, в порушенні вимог п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України, не сприяв йому в реалізації його процесуальних прав, не роз`яснив, які докази мають бути ним подані для об`єктивного розгляду справи та, будучи обізнаним про наявність осіб, які можуть в якості свідків підтвердити факт не проживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців, не сприяв встановленню фактичних обставин справи шляхом вжиття всіх можливих заходів, зокрема допиту свідків.

Вважав, що судом надано помилкову оцінку наданому ним акту не проживання особи від 26.10.2018 року, оскільки вказаний акт підписаний відповідною посадовою особою - старшим майстром будинку і вказаний підпис скріплений печаткою, саме ця посадова особа несе відповідальність за правдивість зазначеної в акті інформації. Крім того, форма складання акта ніяким чином не впливає на наявну в ньому інформацію.

Звернув увагу на те, що головною умовою збереження за особою жилого приміщення протягом шести місяців є факт перебування цієї особи у статусі наймача або члена його сім`ї. Відповідач не є наймачем квартири, а проживав в ній як член сім`ї наймача, будучи чоловіком його доньки. Проте, після розлучення з його донькою, 26 червня 2015 року відповідач втратив статус члена сім`ї наймача жилого приміщення, в зв`язку з чим, стаття 71 ЖК Української РСР не поширюється на дані правовідносини та не може бути застосована при розгляді цієї справи.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.04.2010 року позивач ОСОБА_1 , сім`я якого складається з трьох осіб: дружини ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_3 , отримали ордер НОМЕР_1 на право зайняття службового жилого приміщення, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 2).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в спірній квартирі з 01.12.2011 року. (а.с. 4).

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач проживав в спірній квартирі після укладення шлюбу з його донькою ОСОБА_3 , а після розлучення ОСОБА_2 виїхав у невідомому напрямку та з 15.07.2015 року у квартирі не проживає. На підставі ст.ст.71,72 ЖК Української РСР просив суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту не проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 з 15.07.2015 року, тобто більше шести місяців без поважних причин

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

У силу ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутності поважних причин такого непроживання.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Отже при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням слід встановити, скільки часу відповідач не проживає у спірному приміщенні; які існують поважні причини його не проживання у жилому приміщенні понад шість місяців.

Таким чином, на позивача покладено тягар доказування тих обставин, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні понад шість місяців до моменту звернення до суду із позовом. У свою чергу, відповідач, має належним чином довести, що непроживання у спірному житлі понад шість місяців зумовлено поважними причинами.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

На підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі з 15.07.2015 року позивачем було надано суду акт від 26.10.2018 року, підписаний майстром будинку, та письмові пояснення консьєржів та мешканців будинку (а. с. 5- 11).

З акту підтвердження фактичного місця не проживання особи від 26.10.2018 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але за даною адресою не проживає з 15.07.2015 року. Також у даному акті вказано, що підписи сусідів засвідчено майстром будинку ОСОБА_6 . (а. с. 5).

При цьому судом першої інстанції вірно зазначено в рішенні, що наданий позивачем до суду акт від 26.10.2018 року підписаний лише майстром будинку та у ньому відсутні відомості про мешканців будинку АДРЕСА_1 , які його складали, а саме не зазначені номера квартир, прізвища, ім`я та по батькові осіб, їхні підписи. Крім того, в акті не з`ясовано питання наявності ( відсутності) у спірній квартирі речей відповідача. Відповідно, доводи апеляційної скарги про те, що акт від 26.10.2018 року є належним доказом на підтвердження факту не проживання відповідача в спірній квартирі з 15.07.2015 року, є безпідставними.

З наданих суду письмових пояснень консьєржів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , мешканця квартири АДРЕСА_4 , мешканця квартири №13 ОСОБА_10 , мешканки квартири №71 ОСОБА_11 вбачається, що зазначені вище особи підтверджують, що зареєстрований в квартирі №45 зазначеного будинку ОСОБА_2 з 15.07.2015 року за місцем реєстрації не проживає та з цього часу його в даному будинку жодного разу не було. (а.с.6-11)

Оцінюючи вказані пояснення, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вони не можуть бути покладені в основу судового рішення як покази свідків, оскільки ЦПК України передбачає, що показання свідка можна отримали лише шляхом безпосереднього виклику його до суду, який здійснюється за заявою учасника справи. При цьому позивачем клопотання про допит свідків в суді першої інстанції не заявлялося й особи, які підписували пояснення не давали своїх свідчень в якості свідків в судовому засіданні.

Крім того, особи, які надавали вказані пояснення в установленому порядку не встановлювались, їх підписи уповноваженою особою не посвідчувались.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про неналежність наданих позивачем доказів, наданих на підтвердження факту не проживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, є правильним.

До суду апеляційної інстанції апелянтом було подано заяву про виклик свідків, проте вказане клопотання залишене колегією суддів без задоволення, оскільки згідно з частиною 3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на те, що позивач не скористався своїм процесуальним правом на подання клопотання про допит свідків до суду першої інстанції, як передбачено ст.ст.90,91 ЦПК України, доказів неможливості його подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, до суду апеляційної інстанції не подавав,з урахуванням вимог 3 ст.367 ЦПК України, у колегії суддів відсутні правові підстави для задоволення заявленого клопотання.

Належних доказів на підтвердження факту не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі без поважних причин більше шести місяців матеріали справи не містять і таких обставин під час розгляду справи позивачем не доведено.

Встановивши, що позивач не довів факту відсутності відповідача у спірному жилому приміщенні понад встановлені строки без поважних причин належними та допустимими доказами, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується те, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).

Отже суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з того, що позивач не довів обставин, на які посилався на обґрунтування своїх вимог, які б давали передбачені статтями 71, 72 ЖК УРС підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у зв`язку з відсутню в квартирі АДРЕСА_1 понад 6 місяців без поважних причин.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що головною умовою збереження за особою жилого приміщення протягом шести місяців є факт перебування цієї особи у статусі наймача або члена його сім`ї. Відповідач не є наймачем квартири, а проживав в ній як член сім`ї наймача, будучи чоловіком його доньки. Проте, після розлучення з його донькою, 26 червня 2015 року відповідач втратив статус члена сім`ї наймача жилого приміщення, в зв`язку з чим, стаття 71 ЖК Української РСР не поширюється на дані правовідносини та не може бути застосована при розгляді цієї справи.

Відхиляючи дані доводи апеляційний суд враховує вимоги в ч.1 ст.13 ЦПК України за якою, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимоги і на підставі поданих доказів. Звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що після розлучення з його донькою відповідач не проживає в спірній квартирі з 15.07.2015 року, тому на підставі ст.ст.71,72 ЖК Української РСР просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою.

Судом першої інстанції було розглянуто справу в межах заявлених вимог та застосовано правові норми якими керувався позивач при подачі позову й які підлягали застосуванню в даному випадку.

Крім того, відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Відповідач вселився у спірну квартиру як член сім`ї позивача, а саме зять.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач перестав бути членом сім`ї позивача у зв`язку із розірванням шлюбу з ОСОБА_3 , а тому втратив право користування спірною квартирою, колегія суддів відхиляє, так як вони не відповідають вимогам законодавства, оскільки припинення шлюбних відносин згідно зі статтями 156, 157 ЖК Української РСР не є підставою для позбавлення особи права користування житлом.

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду, що міститься в постанові від 18 квітня 2018 року по справі № 212/2872/16-ц.

Не ґрунтуються на вимогах процесуального права доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд, в порушення п.4 ч.5 ст. 12 ЦПК України, не сприяв йому в реалізації прав, не роз`яснив, які докази мають бути подані для об`єктивного розгляду справи та, будучи обізнаним про наявність осіб, які можуть в якості свідків підтвердити факт не проживання відповідача у спірній квартирі понад шість місяців, не сприяв встановленню фактичних обставин справи шляхом вжиття всіх можливих заходів, зокрема допиту свідків, виходячи з наступного.

У відповідності до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч.ч.2,3 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом, в судовому засіданні від 02.04.2019 року позивачу було роз`яснено його права, визначені ЦПК України.

Жодного порушення норм процесуального права, визначеного ч.3 ст.376 ЦПК України, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, районним судом допущено не було.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 серпня 2019 року.

Головуючий: Судді: