Справа № 523/3560/19
Провадження №2/523/2616/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" серпня 2019 р. Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді - Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням осіб цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гончарова Світлана Юріївна, про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гончарова Світлана Юріївна, про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що 19.05.2005 року між ним та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/0074/74/242, про отримання позивачем кредиту в сумі 83 426,00 грн. В забезпечення зобов`язань по кредитному договору між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 19 травня 2005 року. Даний договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю., зареєстрований в реєстрі за №1656.

За даним договором предметом іпотеки є майнові права на квартиру під будівельним АДРЕСА_3 , будівництво якого не було завершено. Вказана квартира складається з 2 житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 67,42 кв.м.

ОСОБА_1 вважає, що при укладанні вищевказаного договору іпотеки порушені норми чинного законодавства, а саме, пункт 4.5 договору іпотеки від 19.05.2005р., «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» не відповідає вимогам закону.

ОСОБА_1 стверджує, що не будучи юристом не міг знати та розуміти, що дані застереження які включені до договору іпотеки не відповідають на його думку нормам чинного законодавства, та йому не надано додаткової згоди на включення вказаного застереження до договору іпотеки.

Відповідач, скориставшись необізнаністю позивача, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема банк не надав повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови іпотеки перед укладенням та під час укладення договору іпотеки.

В зв`язку з чим просить його позов задовольнити та визнати недійсним застереження в договорі іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, але надали клопотання, про розгляд справи без участі позивача та його представника у справі (а.с.47,52).

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, але надав пояснення по справі, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити в їх задоволенні в зв`язку з тим, що сторони пройшли всі стадії укладення Договору, досягнули згоди з усіх істотних умов договору, надано цій згоді необхідної форми, якої вимагає закон. Позивач в повній мірі був ознайомлений з умовами іпотеки перед укладенням договору іпотеки, а наведені в позовній заяві твердження, є безпідставними, та характеризують позицію ОСОБА_1 , лише як спробу уникнення від виконання зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки. Також представник відповідача надав клопотання, про розгляд справи без його участі у справі (а.с. 60), та заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 75).

Третя особа в судове засідання не з`явилася, надала клопотання, про розгляд справи без її участі у справі (а.с.59).

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що 19.05.2005 року між ОСОБА_1 та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/0074/74/242, про отримання позивачем кредиту в сумі 83 426,00 грн. В забезпечення зобов`язань по кредитному договору між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 19 травня 2005 року. Даний договір іпотеки було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гончаровою С. Ю., зареєстрований в реєстрі за №1656.

За даним договором предметом іпотеки є майнові права на квартиру під будівельним АДРЕСА_3 , будівництво якого не було завершено. Вказана квартира складається з 2 житлових кімнат та підсобних приміщень загальною площею 67,42 кв.м.

Згідно з положеннями пункту 4.4. Договору іпотеки від 19.05.2005 р. звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішення суду, в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Пунктом 4.5 Договору іпотеки передбачено, що у відповідності до ст. 36 Законом України «Про іпотеку» цей договір є договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі якого іпотекодержатель на власний розсуд може згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» набути право власності на предмет іпотеки в рахунок погашення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором.

Відповідно до ст.3 ЦК України однією із засад цивільного судочинства є свобода договору.

Відповідно до положень ст.11 ЦК України взаємні права та обов`язки виникають на підставі договорів.

За загальним правилом, встановленим ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено в ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За змістом положень ч.ч. 1,3 ст. 36 Законом України «Про іпотеку», стосовно іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюєтеся до такого договору за своїми правовими наслідками та забезпечує передачу іпотекодержателю права на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 , задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Укладений сторонами Договір іпотеки від 19 травня 205 року у відповідності до п. 4.5 є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правової підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюєтеся до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Нормою си. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що застереження в іпотечному договорі, яким є п. 4.5 Договору іпотеки від 19 травня 205 року, прирівнюєтеся за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя та є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Укладання будь-яких інших додаткових чи окремих договорів ні законодавством, ні договором іпотеки не передбачено.

В постанові від 11 вересня 2013 року Верховний Суд України зазначив наступну правову позицію: «Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону-умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».

Пунктом 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або

більше сторін, направлена на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Пунктом першим статті 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з

посиленням на статтю 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними

в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням

вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту,

вимог розумності та справедливості. Тобто, свобода договору означає право громадян та

інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які

договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій

сторонами визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору,

визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частина 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір вважається

укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов

відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також

ті умови, щодо яких сторонами обов`язково повинна бути досягнута згода.

Жодних зауважень чи застережень у позивача на момент укладення та підписання договору не було. Підписання свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі.

Таким чином, АТ «Райффайзен Банк Аваль» дотримано вимоги чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно відсутні підстави для задоволення позову.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на необізнаність про умови договору іпотеки, та те що під час підписання йому не був наданий час на ознайомлення з умовами договору іпотеки, оскільки позивач не надав жодного доказу, на підтвердження викладених обставин, а договір іпотеки, та застереження (пункт 4.5 договору іпотеки) особисто підписані позивачем.

Суд не приймає до уваги також посилання позивача, що під час укладення договору іпотеки йому не надали можливість ознайомитись з його умовами. Крім того після укладення договору позивач, у разі незгоди з умовами договору, не звернувся до Банку з пропозицією про розірвання договору іпотеки.

Таким чином, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що відповідно до договору іпотеки сторони погодили умови договору, позивач ознайомлений і погоджується з договірними умовами договору іпотеки, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що відповідачем при укладенні договору іпотеки були порушені зазначені права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору, а включення до договору іпотеки пункту 4.5 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» не суперечить чинному законодавству , в тому числі і Закону України «Про захист прав споживачів».

Також судом встановлено, що договір укладено 19.05.2005 р., а позивач звернувся тільки 04.03.2019 р., тобто через 14 років. Заяву про поновлення строку не подавав, причини поважності пропуску строку не зазначив.

Відповідно до ст. 26 ЦК України , позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у тири роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 УК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позову.

Разом з тим, суд не застосовує наслідки спливу позовної давності (відмова в позові), оскільки при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить та воно не порушувалося, а тому суд відмовляє в позові ОСОБА_1 , за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Крім того, під час судового розгляду позивач всупереч положенням ст. ст 59-60 ЦК України не надав належних і переконливих доказів в обґрунтування позову.

Керуючись ст.ст. 81,215,509 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 95, 263-265, 354,355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 , який зареєстрований: АДРЕСА_3 ) до акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (, адреса місце знаходження: 01011, м. Київ, вул. Лєскова, буд. 9), третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гончарова Світлана Юріївна, про визнання недійсним застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.08.2019 року.

Суддя: