Єдиний унікальний номер 523/2876/17 Номер провадження 22-ц/804/2029/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва А.В., Тимченко О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 523/2876/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2019 року (суддя Наумик О.О., повний текст рішення складено 30 травня 2019 року),

встановив:

24 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, посилаючись на те, що за договором позики від 24 листопада 2016 року вона позичила ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 5000 доларів США, про що відповідачем була складена та підписана відповідна розписка. Відповідач зобов`язався повернути їй запозичену суму грошей в строк до 24 січня 2017 року в повному обсязі, про що зазначено в розписці, а саме строком на 2 місяці. На неодноразові її прохання повернути вищевказаний борг відповідач уникає конкретної відповіді, на телефонні дзвінки не відповідає та відмовляється добровільно повернути грошові кошти. Просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу 135200 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 травня 2017 року у даній справі було відкрите провадження (а.с.14).

14 грудня 2017 року Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення у справі по суті заявлених позовних вимог (а.с.41-42).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2018 року вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.84,85).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2018 року справу в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, направлено за підсудністю на розгляд Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області - за місцем реєстрації відповідача (а.с.98,99).

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2019 року цивільну справу 523/2876/17 прийнято до провадження суду за правилами загального позовного провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні (а.с.108-109).

Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 березня 2019 року підготовче провадження у цивільній справі закрите, справу призначено до судового розгляду в судовому засіданні (а.с.146).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 24 листопада 2016 року в сумі 132030,84 грн., а також понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1352 грн.

З вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачкою не були надані суду належні та допустимі докази укладення з відповідачем договору позики. Крім того, договір позики між фізичними особами має укладатися у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідач зазначає, що договір позики між ним та позивачкою не укладався, оскільки восени 2016 року відповідач шукав можливість запозичити кошти на короткий строк, для чого, як це передбачено статтею 641 ЦК України, звертався до своїх знайомих з відповідними, у тому числі письмовими, пропозиціями, в яких коротко викладав пропоновані ним умови укладення договору позики. Свої пропозиції відповідач формулював наступним чином: «Я, ОСОБА_2 беру суму в розмірі 5000 $ (п`ять тисяч і дол. США) під 10% (десять відсотків) в місяць, строком на два місяці», тобто на кшталт типових приватних пропозицій про придбання чи надання чогось («Покупаю...»; «Надаю послуги...» тощо). Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідач не отримав від позивачки гроші, про що свідчить відсутність письмового договору позики чи розписки, які б посвідчували передання відповідачу грошей. Будь-яких інших належних та допустимих доказів передання позивачем грошових коштів відповідачу у позику суду не надано.

Позивачка відзив на апеляційну скаргу не надала.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить 135200 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 листопада 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики грошей, за умовами якого позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти в сумі 5000 доларів США, що є еквівалентом 135200 грн. за курсом НБУ на день звернення до суду з позовом, позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів через 2 місяці.

Зазначена обставина підтверджена відповідною розпискою ОСОБА_2 , наданою позивачкою в оригіналі (а.с.122).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 132030 грн., суд першої інстанції виходив з того, що взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики відповідач не виконав, а тому її вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на досліджених судом доказах та вимогах матеріального та процесуального закону, з огляду на наступне.

Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Договір позики вважається укладеним у момент передання грошей.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Позивачкою суду наданий оригінал розписки від 24 листопада 2016 року, яка складена ОСОБА_2 власноручно, містить інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо виникнення між сторонами правовідносин за договором позики.

Особи сторін у договорі ідентифіковані зазначенням їхніх прізвищ, імен та по-батькові, особа позичальника - додатково ідентифікована вказівкою на номер та серію паспорту.

Доводи апеляційної скарги про відсутність ідентифікації суб`єктів цивільного зобов`язання у розписці суд не приймає до уваги, оскільки не зазначення паспортних та інших персональних даних сторін договору не спростовує належність сторін у договорі та факт укладення договору між ними.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що укладений 24 листопада 2016 року договір позики підтверджує факт отримання відповідачем від позивачки у борг 5000 доларів США, які він зобов`язався повернути через два місяці, але зобов`язання не виконав.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частинами 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Проте, відповідачем будь-якими належними та допустимими доказами висновок суду першої інстанції не спростований.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не надано суду доказів на підтвердження факту передачі грошей позичальнику, а тому такий договір позики є неукладеним, апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність другій стороні позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, договір позики є укладеним з моменту передання грошей, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики грошей від 24 листопада 2016 року укладений між сторонами у письмовій формі, у ньому містяться умови отримання останнім в борг коштів у розмірі 5000 доларів США із зобов`язанням їх повернення у певний строк, тому вказаний договір є доказом передачі грошей у позику позичальнику.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір позики між відповідачем та позивачкою не укладався, оскільки зазначена розписка є пропозицією « Я , ОСОБА_2 беру суму в розмірі 5000 доларів строком на два місяці», тобто на кшталт типових приватних пропозицій про придбання чи надання чогось «покупаю...»; «надаю послуги...» тощо, апеляційний суд вважає таким, що не заслуговує на увагу, оскільки «беру суму в розмірі 5000 $ строком на два місяці» свідчить про виконану відповідачем дію по отриманню коштів, а не про його намір (пропозицію) укласти договір позики в майбутньому.

Інші аргументи скарги також висновків суду попередньої інстанції не спростовують і на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості за договором позики в сумі 5000 доларів США, що еквівалентно 132030,84 гривні за курсом НБУ.

Суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судом постановлено обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Нових доказів, які б давали підстави для відмови у задоволенні позову, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, представником відповідача не надано.

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах розгляду справи судом апеляційної інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді І.В. Кішкіна

А.В. Агєєв

О.О. Тимченко

Повний текст постанови складено 22 серпня 2019 року

Суддя-доповідач І.В.Кішкіна