Справа № 454/2770/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/1345/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Жукровська Х.І.,

з участю відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Садівничий кооператив "Садівник" про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Садівничий кооператив "Садівник" про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1 з грудня 1999 року по грудень 2014 року, вони разом проживали у її помешканні за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, у них був спільний бюджет та розподілені подружні обов`язки.

Під час спільного проживання за договором купівлі-продажу від 05 листопада 2001 року вони набули право власності на земельну ділянку з садовим будинком у Садівничому кооперативі «Садівник» у селі Велике Сокальського району Львівської області. Відповідач ОСОБА_1 підписав договір і оформив державний акт на право власності на земельну ділянку 19 грудня 2001 року. У період з 2002 року по 2014 рік вони побудували ще один садовий будинок. У кінці 2014 року відповідач ОСОБА_4 без попередження та жодних пояснень виїхав з її помешкання та припинив спільне проживання із нею.

Позивач ОСОБА_3 вважає, що вказане майно придбано за спільні кошти під час спільного проживання, а тому воно є спільною сумісною власністю її та відповідача ОСОБА_4

Оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо добровільного поділу земельної ділянки та садових будинків у Садівничому кооперативі «Садівник», що знаходяться на території Поторицької сільської ради Сокальського району Львівської області, позивач просила встановити факт проживання однією сім`єю її та ОСОБА_4 у період з грудня 1999 року по грудень 2014 рок, без реєстрації шлюбу та визнати нерухоме майно об`єктом спільної сумісної власності.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року позов задоволено.

Встановлено юридичний факт спільного проживання однією сім"єю без державної реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в період з грудня 1999 року по грудень 2014 року.

Визнано об"єктом спільної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0, 0551 га з садовим будинком АДРЕСА_2 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Садівничий кооператив "Садівник" про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю відмовлено.

Постановою Верховного суду від 23 травня 2018 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 21 вересня 2017 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відтак, розглядається апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилається на те, що з позивачкою ОСОБА_3 в шлюбі він ніколи не перебував і наміру укладення такого шлюбу у нього не було.

Зазначає, що взаємні права та обов`язки подружжя, відповідно до ст. 13 КпШС, який діяв на час придбання ним спірної земельної ділянки, породжує лише шлюб, укладений в державних органах, тому суд першої інстанції безпідставно визнав об`єктом спільної власності подружжя земельну ділянку площею 0, 05551 га з садовим будинком АДРЕСА_2 сільської ради АДРЕСА_2 .

Основним способом захисту права громадян на майно є визнання права власності на майно, поділ спадкового майна або виділ з нього. В даному випадку ОСОБА_3 не ставила питання про визнання за нею права власності на вказане майно чи його поділ, а просила лише встановити той факт, що вказане майно є об`єктом спільної власності їхнього подружжя.

Суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин ст. 22 КпШС, яка регламентує режим майна подружжя, якого у них з ОСОБА_3 не було.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, в той час, коли вимога позивача полягає у встановленні юридичного факту проживання однією сім`єю без державної реєстрації в період з грудня 1999 року по грудень 2014 року.

Право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі регламентовано ст. 74 СК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, і на момент спірних правовідносин не діяв.

Позивач не була членом його сім`ї, вони проживають та зареєстровані за різними адресами. Він зареєстрований та проживає у АДРЕСА_3 , а позивач - у АДРЕСА_1 . Вимоги позивачки про визнання його членом її сім`ї не було.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року. Оскільки позивачем доведено факт проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 1999 року по грудень 2014 року, то позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню. Крім того, спірне нерухоме майно набуто відповідачем до 01 січня 2014 року без встановлення часток позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 , на які вони мають право у спільному майні. Статтею 17 Закону України «Про власність» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, яке придбано внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до частини другої статті 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Спільне проживання та ведення господарства сторонами у період з 1999 року до грудня 2014 року підтверджується показаннями свідків. Як доказ спільної участі у набутті права власності на нерухоме майно ОСОБА_3 надала інформацію із банківської установи про переказ нею коштів на ім`я ОСОБА_1 у період з 2012 - 2014 роки.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 05 листопада 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого відповідач набув право власності на земельну ділянку площею 0, 0551 га для ведення садівництва, розташовану на території СК Садівник Поторицької сільської ради Сокальського району Львівської області.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу 19 грудня 2001 року Поторицькою сільською радою Сокальського району Львівської області видано відповідачу ОСОБА_1 державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 .

Згідно зі свідоцтвом про право власності на будівлі, виданим 07 лютого 2002 року виконавчим комітетом Поторицької сільської ради Сокальського району Львівської області на підставі рішення від 24 січня 2002 року № 2, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить садовий будинок АДРЕСА_2 .

Будь-які докази будівництва на спірній земельній ділянці на території Садівничого кооперативу «Садівник» Поторицької сільської ради Сокальського району Львівської області в періоди з 2002 року по 01 січня 2004 року та з 01 січня 2004 року по грудень 2014 року іншого будинку, ніж той, який належить відповідачу ОСОБА_1 . згідно свідоцтва про право власності на будівлі, виданого 07 лютого 2002 року виконавчим комітетом Поторицької сільської ради Сокальського району Львівської області на підставі рішення від 24 січня 2002 року № 2, в матеріалах справи відсутні. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Сімейний Кодекс України не має зворотної сили, тобто до сімейних правовідносин, які вже існували на цю дату, його норми застосовуються лише у частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до правовстановлюючих документів земельна ділянка площею 0,0551 га та садовий будинок АДРЕСА_2 , придбано до набрання чинності Сімейним Кодексом України.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, роз`яснено, що правила статей 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно із пунктом першим статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз`яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в пункті п`ятому постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» .

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1, пункт 2 статті 17, стаття 18 Закону України «Про власність» ).

Отже, враховуючи вищевикладені положення законодавства України та роз`яснення Верховного Суду України, майно, набуте до набуття чинності Сімейним кодексом України під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності за сукупності таких умов: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Між сторонами спірні правовідносини щодо придбання майна виникли до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України та СК України, а тому до цих правовідносин підлягають застосуванню виключно норми Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та норми Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року, за приписами яких позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 1999 року по 01 січня 2004 року та визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 земельної ділянки, придбаної ОСОБА_1 05 листопада 2001 року, садового будинку АДРЕСА_2 , зареєстрованого виконавчим комітетом Поторицької сільської ради Сокальського району Львівської області на підставі рішення від 24 січня 2002 року № 2 за ОСОБА_1 та іншого садового будинку, зі слів позивача розпочатого будівництвом у 2002 році, задоволенню не підлягають.

Докази про те, що це спірне майно, придбане у 2001-2002 роках внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1, пункт 2 статті 17, стаття 18 Закону України «Про власність») в матеріалах справи відсутні, суду апеляційної інстанції не надані та позов з цих правових підстав позивачем не заявлявся.

Що стосується встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період 01 січня 2004 року по грудень 2014 року та визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя садового будинку, побудованого у цей період, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

З пояснень відповідача ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції вбачається, що станом на 1999 рік, як він, так і позивач ОСОБА_3 були розлученими. Докази про перебування сторін в інших шлюбах у спірний період з грудня 1999 року по грудень 2014 року в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані.

Звертаючись з цим позовом до суду, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем в період з 01 січня 2004 року (а фактично з грудня 1999 року) по грудень 2014 року позивач надала фотокартки з відпочинку та святкувань, а також докази того, що вона у період її тривалої роботи у Російській Федерації, на ім`я відповідача пересилала грошові кошти, якими він користувався, а саме, виписки з банку про перекази коштів позивачем ОСОБА_3 відповідачу ОСОБА_1 в період з 26.02.2012 року по 11.03.2014 року у сумах 200 грн., 1000 грн., 500 грн., 200 грн. та 700 грн. Проте, в матеріалах справи відсутні докази про придбання у цей період спірного майна, а саме будівництво іншого садового будинку, ніж той, що зареєстрований у 2002 році на ім`я відповідача.

Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки пояснили суду про факт придбання земельної ділянки та дачного будинку у 2001-2002 роках. Надаючи оцінку поясненням свідків та задовольняючи позов, суд першої інстанції не звернув уваги, що дата придбання ділянки і будинку не відноситься до періоду з 01 січня 2004 року по грудень 2014 року. З пояснень свідків також не вбачається про будівництва у весь спірний період іншого садового будинку.

Окрім цього, самі сторони та свідки показали про те, що сторони у різний час залишали територію України та виїздили в Росію на заробітки, коли були в Україні спільно відпочивали, разом були присутні на святкуванні весілля сина позивача, що також посвідчується і фотокартками. Проте, покази свідків у частині спільного проживання сторін є суперечливими і залежали від того, хто був ініціатором їх виклику в судове засідання. Свідки, викликані на клопотання позивача, пояснили, що сторони проживали однією сім`єю і вели спільне господарство, а свідки, викликані на клопотання відповідача, заперечили такі обставини. Докази ж на підтвердження постійного спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних праві і обов`язків, притаманних подружжю, при тому, що сторони не заперечували тривалого перебування на заробітках в іншій державі, в матеріалах справи відсутні.

З долучених до матеріалів справи товарних чеків та накладних за період з 2008 року про 2016 роки вбачається, що придбавались будівельні матеріали, однак дані документи в переважній більшості неіменні, лише деякі виписані на прізвище « ОСОБА_7 », і з таких не вбачається на яке саме будівництво чи ремонт були використані придбані матеріали.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставин спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по грудень 2014 року та факту будівництва за спільні кошти у цей період іншого садового будинку чи придбання будь-якого іншого майна, оскільки встановлені обставини справи та ті підстави, на які позивач посилалась у позові, не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус чоловіка та жінки, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються вимоги Сімейного кодексу України про спільність сумісної власності подружжя. Факти спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання позивачем протягом 2012 - 2014 років коштів на рахунок відповідача, самі по собі, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені 74 СК України вважати майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Таким чином, вирішуючи даний спір та встановивши, що частина спірного майна (земельна ділянка і садовий будинок) була придбана до 01 січня 2004 року, а будівництво іншого садового будинку жодним належним та допустимим доказом взагалі не доведено, суд першої інстанції, неправильно застосував наведені вище норми матеріального права, дав неналежну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшов необґрунтованого висновку про доведеність факту спільно проживання однією сім`єю сторін без реєстрації шлюбу у період з грудня 1999 року по грудень 2014 року та набуття спірного майна сторонами під час ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, внаслідок спільної праці або за спільні кошти, та безпідставно задовольнив позовні вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню;порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а оскаржуване рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Садівничий кооператив "Садівник" про встановлення факту проживання однією сім`єю без державної реєстрації у період з грудня 1999 року по грудень 2014 року та визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки із садовими будинками в Садівничому кооперативі «Садівник», що в с. Велике Сокальського району Львівської області - відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_1 1071 грн. 84 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Садівничий кооператив "Садівник" про встановлення факту проживання однією сім`єю без державної реєстрації у період з грудня 1999 року по грудень 2014 року та визнання об`єктами спільної сумісної власності подружжя земельної ділянки із садовими будинками в Садівничому кооперативі «Садівник», що в с. Велике Сокальського району Львівської області - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1071 грн. 84 коп. (одна тисяча сімдесят одна грн. 84 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 вересня 2019 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.