Справа №489/2701/19
Провадження №2/489/1540/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
30 серпня 2019 року м. Миколаїв
Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:
головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,
із секретарем судових засідань Середою А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ленінського районного суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням
Позивач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням домоволодінням з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власницею 73/100 часток вказаного домоволодіння. Відповідач була зареєстрована у будинку як дружина ОСОБА_5 , який є онуком позивача, однак шлюб між ними розірвано. Відповідач у травні 2016 року покинула сім`ю, будинок забравши свої речі, проте не знялася з реєстрації місця проживання. На адресу реєстрації відповідача приходять листи банків з вимогою сплатити борг. Наявність у відповідача боргових зобов`язань може призвести до накладення арешту на майно, примусового проникнення до житла та здійснення інших виконавчих дій. Реєстрація відповідача у будинку порушує право власності на вільне володіння, користування та розпорядження власністю.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.
Позивач ОСОБА_1 є власником 73/100 часток домоволодіння за адресою - АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , вказане свідоцтво видане замість свідоцтва про право власності від 22.02.1982 року, дублікат якого виданий 14.02.2008 року.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_6 ОСОБА_7 та ОСОБА_4 - є співвласниками зазначеного домоволодіння та їм належить на 27/200 часток кожній, що зазначено у технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок.(а.с.12)
Позивач зазначає, домоволодіння складається з трьох житлових будинків. Реальний поділ домоволодіння не здійснено, але порядок користування між співвласниками домоволодіння визначений. За цим порядком житлових будинок літ.А перебуває у користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; житлові будинки літ. Б та літ. П у користуванні позивача.
Відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у домоволодінні 07.11.2008 року, як дружина ОСОБА_5 , який є онуком позивачки, що підтверджується відміткою у паспорті серії НОМЕР_2 громадянина ОСОБА_5 .
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.02.2016 року, справа №489/7673/15-ц, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було розірвано.
Позивач стверджує, що діти ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , правнуки позивачки, мешкають разом із батьком.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.04.2017 року, справа № 489/1040/17 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 були стягнути аліменти на двох неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17).

Відповідно до розрахунку заборгованості Інгульського ВДВС міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 14.02.2019 заборгованість станом на 01.02.2019 року становить 28 800,00 грн.

За даними єдиного реєстру боржників від 25.04.2019, в Інгульському ВДВС міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебуває чотири виконавчих провадження, боржником за якими є ОСОБА_2 .

Окрім того позивач зазначає, що на адресу її реєстрації відповідача приходять листи кредитних спілок, банків, з вимогою сплати боргу.

Згідно Акту про не проживання від 24.04.2019 року підписаний сусідами, які підтверджують факт не проживання ОСОБА_2 за вказаною вище адресою з травня 2016 року.

Згідно відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг від 06.06.2019 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї.

За змістом ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16.

Позивач просить усунути перешкоди у здійснені права власності шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування домоволодінням, з чим суд не погоджується, адже відповідач не вчиняє своїми діями перешкод які не дають права користуватись позивачу власністю, наявність реєстрації відповідача у будинку який належить позивачу не є перешкодою у здійсненні права власності. А вимога про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, є підставою для зняття його з місця реєстрації, тому вимога про усунення перешкод є безпідставною.

За таких обставин, оскільки відповідач не проживає в спірному будинку, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в будинку позивача порушує її права як власника, а тому позов підлягає частковому задоволенню, про визнання відповідача такою що втратила право користування будинком.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням домоволодінням з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 гривні 40 копійок.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: Літкова ОСОБА_10 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Третя особа: ОСОБА_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Третя особа: ОСОБА_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «30» серпня 2019 року.