КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9675/2019
Справа № 373/297/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області, ухвалене у складі судді Керекези Я.І. в м. Переяслав-Хмельницький 06 травня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2019 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 31595,16 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 01 вересня 2007 року, згідно якої отримав кредит в розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Однак у порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 14 січня 2019 року має заборгованість в розмірі 31595,16 грн., з яких 940 грн. - тіло кредиту, 14615,29 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1480,72 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2019 року, постановленим у формі ухвали, позов АТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 940,66 грн. та судові витрати 57,25 грн., в іншій частині позову відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2019 року в частині відмови в стягненні суми та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що відповідно до копії заяви від 01 вересня 2017 року, в ній чітко вбачається інформація про відповідача, заповнена особисто, а також він особистим підписом висловив згоду про оформлення кредитної картки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду та засвідчив, що ознайомився і згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані йому в письмовому вигляді. Своїм підписом він підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування у ПриватБанку, висловив свою згоду з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. На виконання умов договору позичальнику 01 вересня 2007 року відкрито картковий рахунок та надано кредитну картку № НОМЕР_1 . Про факт отримання позичальником кредитної картки свідчить підпис у заяві позичальника навпроти поля «Картку та ПІН отримав». Крім того, у заяві зазначена базова відсоткова ставка за користування кредитом - 3 %, валюта кредиту, тип картки тощо. В подальшому вказана картка була неодноразово перевипущена.

Вказував, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у наданій заяві позичальника йому оформлено відразу два кредитні договори, а саме строковий споживчий кредит «Розстрочка» та кредитна картка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Наразі позовні вимоги заявлені за кредитом «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (кредитний ліміт на кредитну картку).

Посилався на вимоги ст. ст. 633, 634 ЦК України, які регулюють укладення договорів приєднання та публічних договорів, та що відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника, тим самим засвідчивши те, що повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Наводив правову позицію Верховного Суду у справі № 922/2263/17, згідно якої суд касаційної інстанції зазначив, що підписавши заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, тарифів банку та заяву про відкриття рахунку, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку складає між сторонами у справі договір приєднання на підставі ст. 634 ЦК України. При цьому посилання суду на правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року є неправильним, оскільки вона стосується строку позовної давності.

Зазначав, що відповідач укладання чи не укладання кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, не доводив відсутність заборгованості та виконання умов договору належним чином, не заперечував проти наявності між сторонами кредитних зобов`язань, зустрічних позовних вимог не заявляв.

Пояснював, що під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 36 % на рік. Далі відсоткова ставка була неодноразово змінена, що підтверджується наказами банку, якими були затверджені нові Тарифи. АТ КБ «ПриватБанк» виконав умови договору та у виписці по рахунку проінформував відповідача про зміну відсотків по кредиту. Натомість відповідач не звертався до банку із письмовими заявами про розірвання кредитного договору, а продовжував робити зняття та погашення коштів, а отже відповідач прийняв нові тарифи та погодився з їх зміною. Проте суд відмовив у стягненні процентів за користування кредитними коштами взагалі, чим порушив вимоги ст. ст. 1046, 1048 ЦК України.

Вказував, що всі операції за кредитним договором чітко відображені в розрахунку заборгованості, що не було проаналізовано судом першої інстанції. Якщо з поданого позивачем розрахунку, на думку суду, неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Позивачем в апеляційній скарзі заявлене клопотання про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом сторін), разом із тим, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для його задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, і позивачем в клопотанні про виклик сторін не зазначено причин необхідності їх виклику, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції, постановлене у формі ухвали, даним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 258, ч. 1 ст. 259 ЦПК України судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови; судові накази. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал. Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Суд першої інстанції на дані вимоги закону уваги не звернув та закінчив розгляд справи постановленням ухвали від 06 травня 2019 року, хоча мав ухвалити рішення іменем України.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, встановлюючи обставини, суд не звернув уваги на те, що у наданій заяві позичальника йому оформлено відразу два кредитні договори, а саме строковий споживчий кредит «Розстрочка» та кредитна картка «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», за яким і заявлені позовні вимоги.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем надано згоду на отримання строкового кредиту у сумі 1468,80 грн. на строк 12 місяців із 01 вересня 2007 року до 01 вересня 2008 року, не врахувавши, що дані обставини стосуються іншого кредиту і не мають відношення до предмету позову.

За таких обставин, оскільки суд першої інстанції закінчив розгляд справи не тим процесуальним документом, який передбачено законом, із неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим і підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд враховує наступне.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у зазначеному вище розмірі.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 11 міститься складена від імені ОСОБА_1 заява позичальника № k3XRRX01640300.

В нижній частині заяви позичальника ОСОБА_1 завірив своїм підписом від 01 вересня 2007 року те, що він ознайомився та згодний з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), які були надані йому у письмовій формі. Своїм підписом він підтверджує факт про надання йому повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку (а також його місцезнаходження), та згоден, що ця заява разом із запропонованими ПриватБанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір.

В нижній частині анкети-заяви клієнту запропоновано оформити на своє ім`я: кредитка «Товари у розстрочку», кредитка «Універсальна», «30 днів пільгового періоду», «55 днів пільгового періоду», з яких ОСОБА_1 обрано платіжну карту кредитка «Універсальна», «30 днів пільгового періоду», однак бажаний кредитний ліміт не зазначено.

Також відповідач засвідчив підписом, що кредитну картку № НОМЕР_1 та ПІН отримав.

Крім цього, позивачем надано розрахунки заборгованості відносно ОСОБА_1 станом на 31 травня 2015 року та 14 січня 2019 року, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», Витяг з Умов і правил надання банківських послуг (а. с. 13 - 27), паспорт відповідача (а. с. 28).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що позичальник отримав кредитні кошти і вказана обставина ніким не заперечується, а отже позовні вимоги банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 940,66 грн. відповідно до розрахунку а. с. 9 - 10 знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню.

Наявність заборгованості в такому розмірі підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, який відповідачем не спростовано, альтернативного розрахунку заборгованості не надано і в частині задоволення позову рішення не оскаржено.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що суть договору приєднання, який і було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.

За таких обставин банк вважав, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки такий підпис не є обов`язковим.

Однак, такі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору.

Відсутність підпису відповідача на умовах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.

Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Крім того, у постанові Велика Палата Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відступила від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року і прийшла до іншого правового висновку, в якому вважала, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у даній постанові зробила висновок, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не погоджується із доводами апеляційної скарги про застосування правової позиції у постанові від 15 червня 2018 року по справі № 922/2263/17, оскільки суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Апеляційний суд враховує, що в анкеті-заяві відповідач підтвердив підписом те, що ця заява разом із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ), Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір, а позивачем до позову надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а. с. 13 - 27), тобто взагалі інший документ, а отже самі умови кредитування позивачем не підтверджені і не доведені.

Крім того, в графі «Ліміт кредитування» відповідачем будь-якої суми не обрано, а поставлено прочерк.

Враховуючи, що лімітом кредитування обмежується сам розмір кредиту, який міг бути наданий за даною заявою, не можна вважати, що сторони погодили всі істотні умови кредитного договору.

Приймаючи до уваги відсутність домовленості між сторонами щодо самого розміру кредиту, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про право кредитора на отримання процентів за користування кредитними коштами, передбачене ст. ст. 1046, 1048 ЦК України, оскільки їх розмір визначити в даному випадку неможливо.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту укладення із відповідачем договору від 01 вересня 2007 року на умовах, зазначених позивачем, а отже вимоги банку про стягнення заборгованості за нараховані відсотки, штраф і пеню є безпідставними і задоволені бути не можуть.

Виходячи із вищевикладеного, не приймаються апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що, укладаючи кредитний договір приєднання, відповідач висловив свою згоду про укладення договору, а також те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт досягнення сторонами згоди про предмет договору та інші умови.

Із цих же підстав відхиляються доводи апеляційної скарги, що дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості підтверджують наявність згоди сторін щодо умов кредитного договору.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розрахунок заборгованості не може бути прийнятий як доказ наявності такої заборгованості у відповідача, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які інші документи, на підставі яких цей розрахунок складено, зокрема первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерських облік та фінансову звітність», розрахунок є необґрунтований і належним чином не завірений.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги, що суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок, оскільки відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційний суд враховує, що до апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» надано виписку з особового рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 1999 року по 20 травня 2019 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки позивачем не доведено неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, вони не приймаються апеляційним судом.

Таким чином, позовні вимоги є доведеними і задовольняються апеляційним судом лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 940,66 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 940,66 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог та апеляційної скарги підлягає стягненню судовий збір в розмірі 57,25 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м. Київ вул. М.Грушевського 1-д, адреса для листування м. Дніпро вул. Набережна Перемоги 50, ) заборгованість за кредитним договором б/н від 01 вересня 2007 року, а саме заборгованість по тілу кредиту в розмірі 940,66 грн. та судові витрати в розмірі 57,25 грн.

В іншій частині позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :