Провадження №22-ц/812/1423/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 серпня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.

за участі представників: позивача та третьої особи - ОСОБА_1 , представника відповідача - ОСОБА_16,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/864/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Рум?янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду о 10 годині 05 хвилині 17 травня 2019 року, повний текст якого виготовлений 18 червня 2019 року, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , інтереси якого представляє ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради та ОСОБА_6 , за участю органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2018 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , інтереси якого представляє ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 24 липня 2002 р. вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2017 р. ОСОБА_5 , що є законним представником малолітньої особи - відповідача ОСОБА_4 , визнана такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою. Відповідач ОСОБА_4 - онук позивачки, хоча і зареєстрований за адресою, проте не проживає, як і його мати, в зазначеній квартирі з 2012 р., ці особи не беруть участі в утриманні житла, не сплачують комунальні послуги.

Посилаючись на викладене, а також на те, що реєстрація відповідача у вказаній квартирі заважає ОСОБА_3 реалізовувати своє право користування належним чином, адже вона має намір розпорядитись своїм правом власності, позивачка просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2018 р. позов задоволено.

Постановлено визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2018 р. заочне рішення суду від 08 червня 2018 р. скасовано.

Ухвалою суду від 21 лютого 2019 р. залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2019 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що на підтвердження позовних вимог ні позивачем, ні представником позивача не надано жодного доказу факту непроживання відповідача у спірній квартирі. Натомість відповідач неодноразово зверталася до органів поліції з заявами про вчинення позивачкою перешкод у користуванні квартирою.

Крім того, суд не взяв до уваги рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2017 р. про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки вказане рішенням скасовано ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2019 р., справа призначена до судового розгляду.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом не повністю було враховано обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом дана невірно оцінка доказам щодо непроживання ОСОБА_4 та його законного представника ОСОБА_5 у спірній квартирі, оскільки ці обставини підтверджуються поясненнями свідка ОСОБА_9 . Суд не дав оцінку наступним фактам: позивачка самостійно здійснює оплату комунальних послуг; у спірній квартирі відсутнє майно неповнолітнього та його матері, кореспонденція ними не отримується, вони з 2012 р. не проживають у квартирі з 2012 р. За такого вважає, що порушені права позивачки як власника квартирі, які підлягають захисту судом в обраний нею спосіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у ст.ст. 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

В порушення вимог ч. 4 ст. 19 СК України, згідно із якою обов`язковою у справах про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, суд не притягнув до участі у справі такий орган, яким в силу ч. 1 ст. 56 ЦК України в м. Миколаєві є Виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 серпня 2019 р. до участі у справі на виконання вимог ст. 19 СК України залучений орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради в порядку, визначеному ч. 6 ст. 56 ЦПК України.

Як встановив суд і таке вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 на праві власності належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковою Л.Є. та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 17767.

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 29 грудня 2018 р. за вих. № 3262 станом на 28 грудня 2012 р. квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_11 в цілому на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2002 р., зареєстрованого в ММБТІ 07 серпня 2002 р.

У зв`язку з одруженням 31 серпня 2004 р. позивач змінила прізвище на « ОСОБА_3 ».

Відповідно до розпорядження Миколаївського міського голови від 19 лютого 2016 р. № 28р АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1.

Відповідно до картки реєстрації особи ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_5 , яка, в свою чергу є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с 74).

Таким чином, ОСОБА_5 та її неповнолітній син вселилися та проживали у спірній квартирі як члени сім`ї власника.

Згідно довідок про зняття з реєстрації місця проживання особи ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 знята з місця реєстрації спірної квартири на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2017 р. у справі № 489/4215/17; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знятий з місця реєстрації спірної квартири на підставі заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 червня 2018 р. у справі № 489/864/18.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 січня 2019 р. скасовано заочне рішення цього ж суду від 02 листопада 2018 р. у справі № №489/4215/17, справа перебуває на розгляді в суді.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3 вказувала, що є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрований, але з 2012 р. не проживає її онук - неповнолітній ОСОБА_4 , а також не проживає мати останнього - ОСОБА_5 . Посилаючись на відсутність будь-яких поважних причин такого непроживання у квартирі, позивач просила визнати дитину такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі положень ч. 1 ст. 383, ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України

Відмовляючи у позові, суд вважав, що спірні правовідносини регулюються ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст. 383 ЦК України, позивач належними та допустимим доказами не довела тривале непроживання без поважних причин у квартирі ОСОБА_5 разом із сином у спірній квартирі.

Однак з таким висновком суду колегія суддів не погоджується.

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (ч. 2 ст. 3 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України на вимогу власника цього приміщення за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше одного року та відсутність поважних причин такого непроживання.

Тобто правом на звернення з вимогами про визнання особи (члена або колишнього члена сім`ї) такою, що втратила право на проживання на підставі положень ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України, наділений виключно власник житлового приміщення.

В силу положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України та ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист своїх порушених, невизнаних цивільних прав або інтересів у спосіб, визначений законом.

Саме на позивача процесуальний закон (ст.ст. 12, 81 ЦПК України) покладає обов`язок довести, що він наділений правом на звернення до суду, оскільки його права та (або) інтереси порушені або не визнаються відповідачами, а з огляду на положення ст. 156 ЖК України, ст.ст. 383, 405 ЦК України, якими ОСОБА_3 обґрунтовує свої позовні вимоги, вона має довести, що є власником спірного житлового приміщення, та факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 07 вересня 2018 р., ОСОБА_3 , від імені якої діяла представник ОСОБА_15 , (Продавець) продала (передала у власність) (Покупцю) ОСОБА_6 , а Покупець купила (прийняла у власність) квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 вересня 2018 р. право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на праві приватної власності у розмірі 1/1 частки за ОСОБА_6 .

Таким чином з 07 вересня 2018 р. ОСОБА_3 не є власником квартири АДРЕСА_1 , а тому на день постановлення рішення по справі ОСОБА_3 є неналежним позивачем, оскільки не мала права на звернення з позовом про визнання осіб, які зареєстровані в цій квартирі, такими, що втратили прав користування нею.

За такого саме вказані обставини є підставою для відмови у позові, а висновки суду про відсутність доказів непроживання відповідача у квартирі є передчасними.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначені вище висновки щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України залишились поза доводами апеляційної скарги, але з врахуванням положень ч. 4 чт. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що встановлене неправильне застосування норм матеріального та процесуального права є в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування рішення суду з постановленням нового рішення про відмову у позові з наведених вище підстав.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції щодо вирішення спору по суті не змінюється, відсутні передбачені ст. 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2019 року скасувати, постановити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , інтереси якого представляє ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради та ОСОБА_6 , за участю органу опіки та піклування - Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повний текст постанови складений 21 серпня 2019 року