Справа № 199/1352/19
РІШЕННЯ

Іменем України

20.08.2019

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання - Перетятько А.В.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату послуг з водопостачання та водовідведення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування з урахуванням уточненої позовної заяви від 17.05.2019 посилаючись на те, що надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам, які повинні оплачувати дані послуги щомісяця; за адресою: АДРЕСА_1 є відповідальним квартиронаймачем ОСОБА_2 (відповідач-1), якій відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Станом на 01.06.2018 заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за вказаним рахунком складає 13555 грн. 28 коп.

У ході розгляду справи з`ясувалося, що відповідно до договору-купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , попереднім власником нерухомого майна до 26.06.2015 був ОСОБА_3 (відповідач-2). Таким чином основна сума заборгованості по оплаті послу з водопостачання та водовідведення припадає на період, коли власником квартири був саме ОСОБА_3 .

Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, заборгованість ОСОБА_3 (відповідача-2) по оплаті наданих позивачем послуг з водопостачання та водовідведення за період з 01.01.1999 по 26.06.2018 становить 20375,23 грн., з яких: 10 813,23 грн. - сума основного боргу; 8096,86 грн. - інфляційне збільшення суми боргу; 1465,45 грн. - 3 % річних та заборгованість ОСОБА_2 (відповідача-1) за період з 01.07.2015 по 31.07.2018 складає 3002,83 грн. суму основного боргу, без нарахування інфляційного збільшення суми боргу та 3% річних.

Предмет позову становить вимога про стягнення з відповідача-1 на користь позивача заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01.07.2015 по 31.07.2018 у розмірі 3002,83 грн. та з відповідача-2 за період з 01.01.1999 по 26.06.2015 в сумі 20375,23 грн.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач-1 в судовому засіданні пояснила, що свій борг вона визнає.

Представник відповідача-2 позов не визнала та заперечувала проти його задоволення.

У відзиві на уточнену позовну заяву зазначила, що відповідач-2 не визнає зазначених в позовній заяві обставин та не погоджується з правою оцінкою, наданою позивачем, виходячи з наступного.

В уточненій позовній заяві позивач зазначає, що заборгованість ОСОБА_3 по оплаті послуг водопостачання та водовідведення за період з 01.01.1999 по 26.06.2015 складає суму у розмірі 20375,23 гри. з них: 10813,23 грн. - сума основного боргу. 8096,86 гри. - сума інфляційне збільшення суми боргу 1465,45 грн. - 3% річних. Відповідач споживав житлові комунальні послуги до 26.06.2015 року, поки був власником квартири.

Проте, з позовною заявою позивач звертається до суду лише в лютому 2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Враховуючи викладене, саме липень 2015 року є початком перебігу строку позовної давності щодо заборгованості, яка виникла у відповідача-2, оскільки саме з цього дня зобов`язання періодичного платежу порушено у повному обсязі та позивач набув права звернення до суду за захистом його прав.

Таким чином, на переконання представника відповідача-2, позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності щодо всієї суми заборгованості до відповідача-2, наслідком чого є наявні підстави для відмови у позові.

Також представник відповідача-2 у відзиві зазначає, що позивач не надає жодного документу, що підтверджує його вимоги саме до відповідачів. Так, немає в матеріалах справи договору на надання комунальних послуг, який за вимогою ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є обов`язковим. Позивач надає лише виписку з особистого рахунку № НОМЕР_1 , де зазначено, що цей рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_3

Позивач разом з позовною заявою не надає розрахунок індексу інфляції та трьох відсотків річних, позивач не вказує день початку нарахування індексу інфляції та трьох відсотків річних, не вказує кількість днів нарахування індексу інфляції та трьох відсотків річних. Матеріали справи не містять жодних доказів, що відповідачу-2 були надані позивачем послуги в обсягах, що зазначає у позовній заяві. Позивачем також не надано жодного доказу вартості послуг з водопостачання та водовідведення за кожний період окремо, що вказано заявником у розрахунку.

У відзиві також зазначено, що з метою захисту своїх прав відповідач-2 уклав із ТОВ «ЮРИСТИ БЕЗ ПРОБЛЕМ» угоду на надання юридичних послуг № 24/2019 від 08.07.2019.

За умовами п.1.1 угоди виконавець приймає на себе зобов`язання за завданням Замовника надавати Замовнику юридичні послуги, а Замовник зобов`язується їх оплачувати.

Завдання Замовника та вартість юридичних послуг визначається Сторонами окремо за кожним завданням: шляхом направлення Замовнику рахунку в якому визначається завдання та вартість юридичних послуг за завданням Замовника (п. 1.2.2 угоди).

Як раніше зазначалось, за положенням ст. 141 ЦПК України, - інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі викладеного, представник відповідача-2 просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та покласти на позивача понесені ним судові витрати.

У відповіді на відзив на позовну заяву відповідача-2 представник позивача посилаючись на постанови Верховного суду України від 30.10.2013 у справі 6-59цс13 та від 20.04.2016 у справі 6-295цс15 зазначив, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не можу бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Також зазначено, що розрахунок заборгованості містить індекс інфляції, трьох відсотків річних та вартість послуг за кожен період окремо. Всі норми та обсяги видно з розрахунку.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст.ст. 77-80 ЦПК України, відповідач -1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору-купівлі продажу від 26.06.2015, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Двірник І.В. за реєстровим № 1224, укладеного між ОСОБА_4 (відповідач-2) та ОСОБА_2 (відповідач-1) (а.с.32-33).

Місце проживання відповідача-1 з 23.10.2015 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією підрозділу ГУ ДМС УДМС на України, наданою на запит суд (а.с.16).

На ім`я відповідача-1 відкрито особистий рахунок №09 (а.с.60-61).

За наданими позивачем розрахунками заборгованості зв`язку з неналежним чином зобов`язання зі сплати послуг з водопостачання та водовідведення, заборгованість ОСОБА_3 (відповідача-2) по оплаті наданих позивачем послуг з водопостачання та водовідведення за період з 01.01.1999 по 26.06.2015 становить 20375,23 грн., з яких: 10 813,23 грн. - сума основного боргу; 8096,86 грн. - інфляційне збільшення суми боргу; 1465,45 грн. - 3 % річних та заборгованість ОСОБА_2 (відповідача-1) за період з 01.07.2015 по 31.07.2018 складає 3002,83 грн. суму основного боргу, без нарахування інфляційного збільшення суми боргу та 3% річних (а.с.55-59, 60-61).

Спірні правовідносини склалися із обов`язку сплачувати за надані послуги з водопостачання та водовідведення.

Дослідив докази в межах заявлених суду вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання недопустима.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Споживач зобов`язаний оплатити послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг (Постанова Верховного суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2951цс1).

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач, обравши певний спосіб захисту (ст. 16 ЦК), на власний розсуд визначився також із колом відповідачів, та подав до суду позов саме до відповідача-1, на ім`я якого відкрито особовий рахунок та який має право власності на квартиру та, як наслідок, є користувачем наданих позивачем послуг з часу набуття права власності на нерухоме майно (26.06.2015), та до відповідача-2, який був власником квартири до 26.06.2015, та як наслідок, користувався наданими позивачем послугами.

Щодо розрахунку заборгованості за період з 01.01.1999 по 25.06.2015 включно, оскільки як встановлено судом на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2015 (а.с.32-33), ОСОБА_3 набув право власності на зазначене нерухоме майно лише 25.06.2015 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2015 (реєстр № 2-877).

Суд бере до уваги, що представником відповідача-2 у відзиві на позовну заяву було заявлено про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (далі-Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Судом встановлено, що позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 , заборгованість за надані послуги за період з 01.01.1999 по 26.06.2015, втім, з позовом до суду звернувся лише у лютому 2019 року.

Відтак, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з законними вимогами, зокрема щодо стягнення заборгованості за надані послуги водовідведення та водопостачання.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_3 , а також, враховуючи, що позивач пропустив строк позовної давності, у позові в цій частині необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6).

За ст. 13 ЦПК України (ч. 1) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На переконання суду позивач виконав обов`язок доказування в частині наявної заборгованості по сплаті наданих послуг у відповідача-1, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України.

Таким чином, у позивача були підстави для звернення з даним позовом, в результаті дій відповідача-1 порушені права позивача, які підлягають поновленню у спосіб, обраний позивачем (ст.ст. 11, 16 ЦК України).

Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. ч. 2,3 ст. 133, ч.ч. 1,2 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, втім, що стосується витрат відповідача-2 на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

За ч. 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу суд враховує, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то для суду наявні підстави для стягнення таких витрат.

Зазначений обов`язок з боку відповідача ОСОБА_3 не виконаний, оскільки ним надано лише угоду про надання юридичних послуг.

Таким чином з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір у відповідності з ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 13, 19, 23, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ч. 1, ч. 6, ч. 8 ст. 259, ст.ст. 263, 264, 265, 268, ст. 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за оплату послуг з водопостачання та водовідведення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (, м. Дніпро, вул. Троїцька, 21-А, п/р НОМЕР_3 в АТ «УкрСиббанк» в м. Дніпро, МФО 351005) заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення, яка утворилася за період з 01.07.2015 по 31.07.2018, в розмірі 3 002,83 ( три тисячі дві) грн. 83 (вісімдесят три) коп.

Відмовити в задоволенні вимоги позову до ОСОБА_3 .

Дата складення повного судового рішення 26 серпня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська або безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї