ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Харків

справа № 638/11822/18

провадження № 22-ц/818/3438/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О., Соколової А.В.,

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідачі: Головне Управління Національної поліції в Харківській області, Державна казначейська служба України, ОСОБА_2 ,

третя особа: Головне територіальне управління юстиції у Харківській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у Харківській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними та неправомірними діями Головного Управління Національної поліції в Харківській області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області та колишнього судді, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року, в складі судді Хайкіна В.М., в залі суду в місті Харкові,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, згідно якого з урахуванням пояснень від 15.01.2019 року просив суд визнати дії відповідачів незаконними та неправомірними і стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку на його користь моральну та матеріальну шкоду в розмірі 180000 грн., з яких: 100000 грн. - моральна шкода, а 3000 доларів США - матеріальна шкода.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався на те, що 14.04.2009 року Апеляційний суд Харківської області ухвалив вирок у відношенні ОСОБА_1 , та в резолютивній частині вироку в порядку конфіскації особистого майна було звернуто в дохід держави гладкоствольну рушницю «Беретта» 12 калібру № НОМЕР_1 і 27 патронів до неї, нарізний карабін з оптичним прицілом НОМЕР_5 і 66 патронів до нього, які належать ОСОБА_1 і зберігаються в камері схову Червонозаводського відділення Комінтернівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області. 14.06.2018 року йому повідомили, що конфіскована зброя була передана ТОВ НВО «Прелат» для реалізації. 19.06.2018 року позивача було повідомлено про те, що гладкоствольна рушниця «Беретта» 12 калібру № НОМЕР_1 і нарізний карабін з оптичним прицілом НОМЕР_5 передані на склад озброєння УРВ ГУ МВД по акту №13. Вважає, що вирок не виконаний у повному обсязі. 12.04.2010 року суддя ОСОБА_2 видав виконавчий лист №1-32, у якому відсутня частина майна, вказана у вироку. 08.05.2010 року Київський ВДВС ХМУЮ виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, а 15.12.2011 року виконавче провадження частково закінчене, тобто конфісковані гладкоствольна рушниця «Беретта» 12 калібру № НОМЕР_1 і 27 патронів до неї, нарізний карабін з оптичним прицілом НОМЕР_5 і 66 патронів до нього не були реалізовані. 19.12.2011 року прокуратурою Харківської області встановлено, що до теперішнього часу фактично вирок суду в частині конфіскації особистого майна не виконано. 20.06.2013 року начальник Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області повідомив голову ХАС, що вказана зброя передана на склад УМЗ ГУМВС України в Харківській області на реалізацію, а патрони на знищення. Тобто наявний факт закінченого злочину, адже за результатами виконавчих дій відповідальних осіб вирок фактично не виконаний, що дозволило конфісковане майно засудженого ОСОБА_1 присвоїти. Відповідачі завдали шкоду державі та позивачу, яку ОСОБА_1 оцінив у розмірі 180000 грн., а тому ця шкода повинна бути відшкодована. У зв`язку з чим просив суд задовольнити його позов.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що вирок стосовно нього повинен бути виконаний в повному обсязі, майно позивача в порядку конфіскації повинно бути реалізовано, а кошти зверненні на користь держави. Зазначає, що невиконання вироку щодо позивача тягне порушення ст. 41 Конституції України. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно в порядку закону. Щодо стягнення моральної шкоди вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачами позивачу завдана моральна шкода, а саме психологічні страждання, депресія, систематичне безсоння. Зазначає, що суд першої інстанції, постановляючи рішення взяв за основу інформацію ГТУ юстиції у Харківській області про виконання виконавчого листа № 1-32, виданого 07.06.2010 року, провадження 19676833, але на користь держави майно ОСОБА_1 не звернуто, а вказане провадження закрито, проте майно не реалізовано.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.04.2009 року Апеляційним судом Харківської області у відношенні позивача ОСОБА_1 ухвалено вирок, згідно резолютивної частини якого в порядку конфіскації особистого майна звернуто в дохід держави гладкоствольну рушницю «Беретта» 12 калібру № НОМЕР_1 та 27 патронів до неї, нарізний карабін НОМЕР_5 з оптичним прицілом та 66 патронів до нього, що належать ОСОБА_1 та зберігаються в камері зберігання Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області (а. с. 49-50).

Як вбачається із листа Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 14.06.2018 року за вих. №07.02.-10/С-1089, у Червонозаводському відділі державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на виконанні перебувало виконавче провадження №19676833 з виконання виконавчого листа №1-32, виданого 07.06.2010 року Апеляційним судом Харківської області про обернення на користь держави в порядку конфіскації приватної власності гладкоствольну рушницю «Беретта» 12 калібру № НОМЕР_1 та 27 патронів до неї, нарізний карабін НОМЕР_5 з оптичним прицілом та 66 патронів до нього, які є власністю ОСОБА_1 (а. с. 51)

Згідно повідомлення Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, адресованого голові Апеляційного суду Харківської області від 20.06.2013 року, мисливська рушниця «Beretta», 12 калібру № НОМЕР_1 , нарізний карабін НОМЕР_5 з оптичним прицілом передані на склад УМЗ ГУМВС України в Харківській області на реалізацію, акт №17 від 29.02.2012 року. Самозарядний пістолет марки ТТ калібру 7.62 мм., № НОМЕР_4 патрони калібру 7.62 в кількості 66 штук та патрони калібру 12 мм. В кількості 27 штук Актом №17 від 29.02.2012 року передані на склад УМЗ України в Харківській області на знищення (а. с. 59).

Як повідомлено Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області та як підтверджує лист ТОВ НВО «Прелат», у зв`язку з відсутністю реєстрації підприємства у реєстрі торгівлі конфіскованим майном, ТОВ «Прелат» передало рушницю «Беретта» 12 калібру № НОМЕР_1 та НОМЕР_5 по акту №13 від 05.03.2014 року на склад озброєння УРВ ГУ МВС України в Харківській області (а. с. 52).

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Звертаючись до суду з позовом до судді ОСОБА_2 про визнання незаконними та неправомірними його дій та відшкодування шкоди, завданої цими діями, посилався на те, що після ухвалення вироку, яким передбачена конфіскація майна, через неправомірні дії судді ОСОБА_2, який мав умисел приховати неправомірні дії Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, зазначений вирок Апеляційного суду Харківської області від 14.04.2009 року в частині конфіскацій майна залишився невиконаним.

За змістом частини першої-третьої статті 126 Конституції України вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.

Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді чи суду під час здійснення правосуддя шляхом подання апеляційної та касаційної скарги на судове рішення, яке громадянин вважає таким, що прийняте з порушенням норм права.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються оскарження дій (бездіяльності) судді ОСОБА_2, пов`язаних із розглядом справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виникли правовідносини, на які поширюється юрисдикція судів відповідно до ст.. 124 Конституції України.

За таких обставин справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у справі підлягає закриттю на підставі ч. 1 ст. 255 ЦПК України

Крім того, ОСОБА_1 в порядку цивільного судочинства звернувся до суду з позовом до Головного Управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України про визнання неправомірними та незаконними дій Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області.

Зазначає, що в ході звернення до виконання вироку Апеляційного суду Харківської області в частині конфіскації майна, працівники Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області вчинили протиправні дії, в результаті чого держава недоотримала кошти від реалізації конфіскованого майна, це майно було привласнено посадовими особами.

Суд першої інстанції помилково вважав, що такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Так, у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Крім того, у статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень..

Відповідно до ст. 4 КАС України справою адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Разом з тим відповідно до п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пункт 2 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачає, що публічно-правовим є, зокрема, спір, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв`язку із виконання або невиконання такою стороною зазначених функцій.

Отже, юрисдикція адміністративного суду поширюється на публічно-правові спори, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктивний склад (хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції), але й спеціальні підстави виникнення (виконання або невиконання такою стороною зазначених функцій).

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відносяться ті справи, які виникають зі спорів в публічно-правових відносинах, що стосуються цих відносин, коли один із його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Слід зазначити, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Вирішуючи питання про підвідомчість спору, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст.124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а відповідно до ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого адміністративного Суду України "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20.05.2013 року №8 встановлено, що, вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 5 ст. 21 КАС України передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ Міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров`я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВАСУ "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" № 8 від 20.05.2013 р. суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Оскільки спір, що виник із суб`єктом владних повноважень щодо неправомірних дій працівників Червонозаводського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області є публічно-правовим, не стосується прав та обов`язків позивача, захист яких віднесено до цивільної юрисдикції, тому такий спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції на наведені норми уваги не звернув та вирішив спір по суті, в той час, як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 травня 2019 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Харківській області, Державної казначейської служби України, ОСОБА_2 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у Харківській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними та неправомірними діями Головного Управління Національної поліції в Харківській області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області та колишнього судді - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна