22-ц/804/1915/19
266/7235/18

Головуючий у 1 інстанції Д`яченко Д.О.
Єдиний унікальний номер 266/7235/18
Номер провадження 22-ц/804/1915/19
Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

29 серпня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,

секретар Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі апеляційні скарги Акціонерного Товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо філії «Пасажирська компанія» та ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 травня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Українська залізниця», третя особа виконуючий обов`язки начальника Маріупольського вагонного депо Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» Кірєєва В.В., про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

07 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовною заявою, яку в подальшому було уточнено, про визнання незаконним та скасування наказу № 670/ос, виданого 11 листопада 2018 року виконуючим обов`язків начальника виробничого підрозділу «Маріупольське вагонне депо» філії «Пасажирська компанія» ПАТ «Українська залізниця», яким позивача звільнено з посади начальника пасажирського поїзда на підставі підпункту «а» п. 18 контракту № 303 від 30 червня 2017 року, п. 8 ст. 36 КЗпП України; поновлення позивача на посаді начальника пасажирського поїзду Дільниці з обслуговування пасажирських вагонів на шляху прямування виробничого підрозділу "Маріупольське вагонне депо" філії "Пасажирської компанії" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з 12 листопада 2018 року на умовах, викладених у контракті № 303 від 30 червня 2017 року; стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з 12 листопада 2018 року по день винесення рішення ; стягнення з ПАТ «Українська залізниця» на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000 грн. 00 коп., а також судові витрати в сумі 5800 грн., посилаючись на те, що його було безпідставно звільнено з посади.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 травня 2019 року позов задоволений частково. Визнаний незаконним та скасований наказ № 670/ос від 11.11.2018 року про припинення трудового договору (контракту), виданий виконуючим обов`язків начальника виробничого підрозділу "Маріупольське вагонне депо" філії "Пасажирської компанії" АТ "Українська залізниця", яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника пасажирського поїзду Дільниці з обслуговування пасажирських вагонів на шляху прямування на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника пасажирського поїзду Дільниці з обслуговування пасажирських вагонів на шляху прямування виробничого підрозділу "Маріупольське вагонне депо" філії "Пасажирської компанії" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з 12.11.2018 року на умовах контракту № 303 від 30.06.2017 року.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 12.11.2018 року по 22.05.2019 року у розмірі 69 305 гривень 60 копійок, яка визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 гривень.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 5000 гривень.

Стягнуто з АТ "Українська залізниця" на користь держави судовий збір у загальному розмірі 2819,20 гривень.

Рішення в частині поновлення на роботі позивача ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку, але не більше ніж за один місяць, піддано негайному виконанню.

Позивач не погодився з рішенням в повному обсязі. В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Вказує, що суд визнав його звільнення незаконним тільки по одній підставі, вказаній у позові у зв`язку із перебуванням під час звільнення позивача на лікарняному листі.

Разом з тим поза увагою суду залишилося те, що відповідачем були порушені норми Конституції і КЗпП України тим, що умови контракту завідомо погіршують права позивача у порівнянні з гарантіями КЗпП України: контрактом встановлена відповідальність позивача за порушення, допущені іншими особами. Безпосередньої вини позивача в тому, що його підлеглі порушили трудову дисципліну, немає. Не мотивував суд ніяким чином порушення прав позивача з боку роботодавця при звільненні ОСОБА_1 без згоди профкому.

Суд не надав уваги тому, що перевірка під час контролю роботи поїзда проведені з порушенням Порядку проведення перевірок пасажирських поїздів, затвердженого наказом №370-ц від 24.06.2011 року. Тому суд не повинен приймати докази, які не є належними і допустимим.

Позивач просить змінити рішення, доповнити його мотивувальну частину підставами незаконності його звільнення, зазначеними у позовній заяві.

Відповідач також оскаржив рішення. В апеляційній скарзі представник Акціонерного Товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо філії «Пасажирська компанія» вказує, що рішення є незаконним, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи.

Так, суд прийшов до висновку, що позивач звільнений з порушенням ч.2 статті 41 КЗпП України, що не відповідає фактичним обставинам. Відповідачем надано суду достатньо доказів для підтвердження законності звільнення позивача. Також вказує, що оскаржене судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, оскільки суд неправильно застосував норми КЗпП України, які не дають дозволу на звільнення робітника у період його тимчасової непрацездатності.

Зауважує, що на час звільнення у відповідача не було документів, що підтверджують перебування на лікарняному листі. І позивач звільнений на підставах, передбачених контрактом, у зв`язку з чим положення ст.ст.40,41 КЗпП України до спірних правовідносин не можуть бути застосовані. Просить рішення скасувати, в позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Оснач Л.О., які підтримали доводи власної апеляційної скарги, просили змінити рішення, доповнивши його іншими підставами позову, заперечували проти апеляційної скарги відповідача, і пояснення представника адвоката Федосієнко …., яка в свою чергу наполягала на задоволенні апеляційної скарги відповідача, заперечувала проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

У суді першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 30 червня 2017 року призначений на посаду начальника пасажирського поїзда на умовах контракту наказом від 30.06.2017 року за № 120/ос зі строком до 01.07.2020 року.

Відповідно до пп. А п. 18 контракту № 303 від 30 червня 2017 року працівник може бути звільнений, а контракт розірваний з ініціативи роботодавця достроково у разі встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів або надлишкової поклажі особисто або членами поїзної бригади.

11 листопада 2018 року, згідно з наказом виконуючого обов`язки начальника Маріупольського вагонного депо Філіалу "Пасажирської компанії" ПАТ "Укрзалізниця" від 11 листопада 2018 року № 670/ос, позивача було звільнено з посади начальника пасажирського поїзда на підставі п.8 ст. 36 КЗпП України.

Вищевказаним положенням контракту (підпункт «а» пункту 18) передбачено, що працівник може бути звільнений, а контракт розірваний з ініціативи роботодавця достроково у разі встановлення факту перевезення безквиткових пасажирів або надлишкової поклажі особисто або членами поїзної бригади.

Підставою для видання наказу про звільнення позивача став «Акт проведення перевірки пасажирського поїзду № 123» від 27 жовтня 2018 року, складений за результатами перевірки вказаного поїзду працівниками Департаменту безпеки ПАТ «Укрзалізниця».

Відповідно до цього акту, під час перевірки поїзду працівниками Департаменту безпеки виявлено 20 пасажирів без відповідних документів на проїзд, а також перелічено номери вагонів, у яких виявлені безбілетні пасажири, та вказано анкетні дані провідників цих вагонів.

Як підтверджується листом непрацездатності, з 05.11.2018 року по 19.11.2018 рік позивач ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні, мав стати до роботи 19.11.2018 року.

У відповідності з ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що звільнення позивача з роботи відбулось в порушення положення ч. 2 ст. 41 КЗпП України, і поновив позивача на роботі.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Між тим оскаржене рішення таким вимогам не відповідає.

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст.9 КЗпП про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору.

Згідно з п.8 ст.36 КЗпП підставою припинення трудового договору передбачено підстави, зазначені в контракті.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст.41 КЗпП (ч.3 цієї норми).

У п.17 постанови Пленуму ВС «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6.11.92 №9 містяться роз`яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП), які стосуються як передбачених стст.40, 41 КЗпП випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п.4 ст.36 КЗпП, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених стст.40, 41 КЗпП. Це виключає охоплення змістом терміна «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в стст.40, 41 КЗпП або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення пп.4, 8 ст.36, ч.3 ст.40, ч.3 ст.41, стст.40, 41 КЗпП та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом п.8 ст.36 КЗпП, а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч.3 ст.40 КЗпП на ці правовідносини не поширюються.

Саме така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2012 року №6-156цс12.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин норми ч.3 ст.40 та ч.3 ст.41 КЗпП, що призвело до неправильного вирішення справи в частині вирішенні вимог позивача про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору та його скасування, поновлення на роботі. Отже, доводи апеляційної скарги відповідача заслуговують на увагу, і рішення в цій частині як таке, що не відповідає нормам матеріального права, підлягає скасуванню.

Разом з тим при зверненні до суду позивач в обгрунтування вимог про незаконність звільнення посилався не тільки на факт його звільнення в період його тимчасової непрацездатності, але й на те, що були інші порушення процедури звільнення і трудового законодавства з боку відповідача.

Так, зі справи вбачається, що пункт 18 контракту з начальником пасажирського поїзда №303, укладений з ОСОБА_1 , встановлює, що при розірванні контракту з підстав, не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з протоколом оперативного розбору наради ВП Маріупольське вагонне депо порушень, які були виявлені при перевірці поїзда №123/124 під керівництвом позивача 26 жовтня 2018 року, оперативною нарадою 28 жовтня 2018 року було вирішено підготувати до виборного органу первинної профспілкової організації подання на отримання згоди про можливість припинення дії контракту з Куссою НОМЕР_1 ..

28.10.2018 року працівнику було направлено письмове повідомлення про те, що з 11 листопада 2018 року буде припинено та розірвано контракт №303 від 30.06.2017 року відповідно до п.18-а вказаного контракту.

Відповідно до витягу з протоколу засідання профспілкового комітету ВП Маріупольське вагонне депо від 07.11.2018 року питання про надання згоди на звільнення позивача відкладено на одне від наступних засідань профкому у зв`язку із неявкою ОСОБА_1 на засідання профкому.

Відповідно до положень статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Профспілковий комітет ВП Маріупольське вагонне депо 07.11.2018 року відклав питання про надання згоди на звільнення позивача на одне від наступних засідань профкому у зв`язку із неявкою ОСОБА_1 на засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не явився на засідання профкому з поважної причини з 05.11.2018 року по 19.11.2018 рік позивач перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листом непрацездатності.

Статтею 43 КЗпП України також врегульовано, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

Апеляційним судом встановлено, що рішення виборний орган первинної профспілкової організації щодо звільнення позивача не приймав, і строк для вирішення цього питання не пропустив, оскільки повідомив роботодавця про відкладення розгляду подання в межах статті 43 КЗпП України.

Однак 08.11.2018 року згідно з протоколом оперативної наради ВП Маріупольське вагонне депо керівництвом підприємства постановлено підготувати наказ про звільнення ОСОБА_1 за п.8 статті36 КЗпП України, оскільки профспілковий комітет на думку роботодавця безпідставно відклав розгляд питання про звільнення ОСОБА_1

11.11.2018 року наказом №670/ос ОСОБА_1 звільнений на підставі, передбаченій контрактом, за п.8 статті36 КЗпП України. При цьому в наказі про звільнення немає зазначення про узгодження звільнення з профспілковою організацією.

Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті (статті 43 КЗпП України).

Таким чином, оскільки відповідач звертався до профспілки для отримання згоди на розірвання трудового договору з позивачем, однак, не отримав результат, то законом не передбачена можливість для суду запитувати згоду або відмову профспілкової організації, щоб вирішувати спір.

Відповідно до п.13 Постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.1992 року, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених на п.8 статті 36 ЗКпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Пункт 18 контракту з начальником пасажирського поїзда №303 ОСОБА_1 прямо встановлює, що при розірванні контракту з підстав, не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У зв`язку з викладеним вбачається, що звільнення позивача проведено без дотримання положень контракту і з порушенням вимог КЗпП України.

Разом з тим, перевіряючи доводи позивача про незаконність проведеної перевірки поїзда, внаслідок якої було виявлено порушення Привал перевезення пасажирів, колегія судді не може погодитися із такими твердженнями позивача. Як вбачається зі справи, перевірка пасажирського поїзду № 123/124 Костянтинівка-Київ від 26-27 жовтня 2018 року була проведена працівниками відділу економічної та інформаційної безпеки регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту безпеки ПАТ Укрзалізниця на дільниці Люботін Суми, які діяли на підставі Положення про Департамент безпеки. Згідно з Положенням Департамент надає пропозиції щодо проведення службових перевірок у сфері запобігання економічним правопорушенням, і бере участь у проведенні таких перевірок, веде облік їх результатів.

Таким чином, той факт, що внаслідок проведеної перевірки членами Департаменту не було усунуто економічні порушення з боку працівників виробничого підрозділу (поїзної бригади) не були оштрафовані безквиткові пасажири, не впливає на законність проведеної перевірки, оскільки не є правом і прямим обов`язком Департаменту. В той же час Департамент є структурним підрозділом апарату управління ПАТ «Укрзалізниця»: уповноважений і має право виявляти фактори економічної шкоди підприємству, що не суперечить закону.

Отже, погодитися з таким обгрунтуванням позивачем вимог про незаконність звільнення неможливо.

Такі обставини залишилися поза увагою суду, який ніякої оцінки в рішенні їм не надав.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Ураховуючи викладене, рішення суду в частині визнання незаконним наказу про припинення трудового договору та його скасування, поновлення на роботі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення в цій частині про задоволення вимог позивача з інших вищенаведених підстав.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідачем надано довідку від 09.01.2019 року про середньоденну заробітну плату позивача, яка складає 533,12 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач був звільнений 11 листопада 2018 року та має бути поновлений на роботі в день ухвалення рішення судом - 22.05.2019 року, тому розрахував суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу ( у листопаді 2018 року 15 днів, грудень 2018 року 20 днів, січень 2019 року -21 день, лютий 2019 - 20 днів, березень 2019 20 днів, квітень 2019 20 днів, травень 2019 14 днів), який за 130 днів складає 69305,60 грн..

Колегія суддів перевірила такий розрахунок, він відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сторонами не оспорюється.

У зв`язку із тим, що колегія суддів прийшла до висновку про скасування наказу про звільнення і поновлення ОСОБА_1 на роботі, і розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу суду першої інстанції відповідає обставинам справи і вимогам закону, то рішення в цій частині скасуванню або зміні не підлягає.

Також судом було встановлено факт порушення з боку підприємства трудових прав позивача, у зв`язку із чим частково задоволено вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Переглядаючи рішення в цій частині, колегія суддів зважує на те, що п. 10-1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки колегією суддів також встановлено обставини, що свідчать про порушення відповідачем трудових прав позивача, то з урахуванням обставин, що стосуються наявності порушень і нормальних життєвих зв`язків позивача, колегія суддів приходить до висновку про можливість компенсації моральної шкоди позивачу в тому ж розмірі, який визначив суд першої інстанції - в сумі 1000 грн, оскільки такий розмір відшкодування відповідає вимогам матеріального права і принципам розумності і справедливості, тому рішення в цій частині також скасуванню або зміні не підлягає.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг сторін. Тому рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 травня 2019 року підлягає скасуванню в частині позовних вимог про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору та його скасування, поновлення на роботі з ухваленням нове рішення в цій частині про визнання незаконним та скасування наказу № 670/ос від 11.11.2018 року про припинення трудового договору (контракту), яким звільнено ОСОБА_1 , та про поновлення позивача на посаді, яку він займав, з 12.11.2018 року на умовах контракту № 303 від 30.06.2017 року.

В решті оскаржене рішення скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Акціонерного Товариства «Українська залізниця» в особі виробничого підрозділу Маріупольське вагонне депо філії «Пасажирська компанія» і ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 травня 2019 року скасувати в частині позовних вимог про визнання незаконним наказу про припинення трудового договору та його скасування, поновлення на роботі, ухвалити нове рішення в цій частині.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 670/ос від 11.11.2018 року про припинення трудового договору (контракту), виданий виконуючим обов`язків начальника виробничого підрозділу "Маріупольське вагонне депо" філії "Пасажирської компанії" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", яким звільнено ОСОБА_1 з посади начальника пасажирського поїзду Дільниці з обслуговування пасажирських вагонів на шляху прямування на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника пасажирського поїзду Дільниці з обслуговування пасажирських вагонів на шляху прямування виробничого підрозділу "Маріупольське вагонне депо" філії "Пасажирської компанії" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з 12.11.2018 року на умовах контракту № 303 від 30.06.2017 року.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 30 серпня 2019 року.

Судді Є.Є. Мальцева

О.М. Пономарьова

Т.Б. Ткаченко