Провадження № 2/760/2859/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить визнати недостовірною та такою, що принижує його честь і гідність інформацію, поширену відповідачкою, а також зобов`язати відповідачку спростувати недостовірну інформацію, поширену нею, а саме:

-інформацію, зазначену в заяві відповідачки від 29 січня 2018 року на ім.»я начальника Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_5 : « ОСОБА_1 є агресивною, психічно хворою людиною…»; «01 січня 2018 року ОСОБА_1 приїхав, коли дочка з онукою гуляли на дитячому майданчику, зчинив чергову сварку, почав бити, кричати, а також штовхав дитину»; «06 лютого 2017 року в результаті того, що я боялася впускати ОСОБА_1 до своєї квартири, він душив мене за горло на коридорі біля ліфту, погрожував, що нас повбиває»; « ОСОБА_1 вперше побив мою дочку на першому місяці вагітності»; «11 лютого 2016 року ( ОСОБА_1 ) у мене в квартирі знову побив дочку, проявляючи нестримну агресію, неконтрольовану лють, хотів викинути її у вікно з десятого поверху, мене сильно кидав об стіну головою та бив. Забрав ключі від квартири»; « 12 лютого 2016 року після побиття дочки та мене ( ОСОБА_1 ) подряпав автомобіль дочки, порізав колеса… Випадок зафіксовано поліцією…»; «04 січня 2018 року ( ОСОБА_1 ) на стоянці облив автомобіль дочки кислотою, в результаті чого фарбу по всій машині роз`їло. Випадок зафіксовано»; «У ОСОБА_1 є багато зброї, якою він нам погрожує… коли ( ОСОБА_1 ) викликали до воєнкомату неодноразово платив хабара, щоб його не забрали на війну»; «Він ( ОСОБА_1 ) постійно погрожує нам фізичною і моральною розправою і свої погрози приводить у реальність»; «Він ( ОСОБА_1 ) і далі погрожує нам, що повбиває або покалічить…»;

-інформацію, зазначену в заяві відповідачки від 28 березня 2018 року на ім.»я начальника Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації: « ОСОБА_1 зарекомендував себе як агресивна, неврівноважена людина, та, виходячи з неодноразових неадекватних вчинків і постійних спалахах агресії ОСОБА_1 »; «05 березня 2018 року ОСОБА_1 у пізній час вибивав двері до нашої квартири, сильно кричав та лаявся нецензурними словами, погрожував розправою…», «… моя донька та онука потребує захисту від ОСОБА_1 , тому що зазнала та зазнає від нього фізичного, психологічного, морального та економічного насилля».

Крім того, просить стягнути з відповідачки на його користь 18 615, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди, завданої йому неправомірними діями відповідачки щодо позбавлення його вільного спілкування з власною донькою, словесних образ, нецензурних виразів та жестів, які були виражені відповідачкою по відношенню до нього.

Просить також стягнути з відповідачки 11 169, 00 гр. в відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок приниження його честі та гідності розповсюдженням зазначеної вище недостовірної інформації.

Посилається в позові на те, що 06 червня 2015 року між ним та ОСОБА_6 був укладений шлюб.

Від шлюбу мають дитину: доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На момент звернення до суду він з ОСОБА_6 проживають окремо, їх дитина проживає разом з матір`ю та бабою, відповідачкою в справі.

Відповідачка позбавляє його вільного спілкування з дитиною, що завдає йому моральної шкоди, а також призводить до приниження його честі та гідності неправдивими звинуваченнями відповідачки та розповсюдженням останньою недостовірної інформації про нього.

Так, 06 листопада 2017 року, бажаючи побачитися з дитино, він прийшов у двір будинку АДРЕСА_1 , однак відповідачка та ОСОБА_6 , побачивши його, швидко забрала доньку з двору, показавши йому нецензурний жест та обізвавши його.

05 березня 2018 року з цією ж метою він з`явився за зазначеною вище адресою, однак відповідачка двері йому не відчинила, на його прохання побачитись з донькою можливості не надала.

В квітні 2016 року він намагався домовитися з відповідачкою про спілкування з донькою, однак така спроба завершилася тим, що відповідачка обізвала його, почала сварку, декілька разів намагалася вдарити його та вибила з рук документи.

24 квітня 2018 року та 07 березня 2018 року він звертався до Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації зі скаргою на дії відповідачки та з заявою про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини.

Листами Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 198/24/Л-621-1025 від 23 травня 2018 року та № 108/24/Л-його було повідомлено, що провести бесіду з бабою дитини не виявилось за можливе, оскільки остання на неодноразові виклики до вищезгаданої служби не з`являлася, а також роз`яснено про неправомірність дій щодо перешкоджання йому, як батьковові, у спілкуванні з дитиною.

Зазначає, що дії відповідачки, направлені на перешкоджання його спілкування з дитиною,словесні образи та нецензурні жести та вирази в присутності інших осіб, неможливість вплинути на відповідачку, як сторонню особу,завдали йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, що підтверджується висновком експерта № 10-08-18 від 10 серпня 2018 року.

Розмір завданої йому моральної шкоди неправомірними діями відповідачки становить 18 615, 00 гр., та має розраховуватись, виходячи з душевних переживань, відсутності каяття з боку відповідачки, ігнорування відповідачкою його прав, як батька дитини.

Вважає також, що з відповідачки має бути стягнута моральна шкода в розмірі 11 169, 00 гр. внаслідок приниження його честі та гідності неправдивими звинуваченнями та розповсюдженням недостовірної інформації про наявність у нього психічної хвороби.

Так, в заяві відповідача до начальника Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві від 29 січня 2018 року відповідачка, зокрема зазначила: «06 лютого 2017 року в результаті того, що я боялась впускати ОСОБА_1 до своєї квартири, він душив мене за горло на коридорі біля ліфту, погрожував, що нас повбиває».

Вважає, що уже з самого твердження відповідачки вбачається невідповідність розповсюдженої інформації дійсності, так як відповідачка зазначає, що вона побоялась впустити його до квартири, але разом з цим, за її словами, він почав душити її біля ліфту та погрожувати, що свідчить про суперечність зазначених відповідачкою обставин.

Звинувачення відповідачки в заяві від 29 січня 2018 року на його ж ім.»я є надуманими та не відповідають дійсності, спростовуються відсутністю будь-яких доказів вчинення ним таких дій та відсутністю відповідних рішень компетентних органів влади, якими такі факти можуть бути встановлені.

В заяві від 28 березня 2018 року до начальника Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації наведені відповідачкою обставини вважає надуманими та такими, що не відповідають дійсності спростовуються відсутністю будь-яких доказів вчинення ним вказаних дій, а також відеозаписом.

Враховуючи викладене вище, вважає дії відповідачки неправомірними, такими що принижують його честь та гідність, у зв`язку з чим просить задовольнити позов.

Позивач та його представник в судовому засідання позов підтримали.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували.

Відповідачка надала до суду письмовий відзив, в якому зазначала, що за час перебування позивача в шлюбі з її донькою позивач зарекомендував себе як нестримна людина, схильна до агресивної поведінки, яка вирішує питання із застосуванням насильства до неї, її дочки та дитини.

Через таку поведінку позивача вона та її донька змушенні були неодноразово звертатися до правоохоронних органів та органів державної влади за своїм захистом та захистом дитини.

Вважає свої висловлювання, які характеризують позивача, оціночним судженням, сформованими через неодноразове вчинення позивачем щодо неї та членів її сім`ї насильницьких дій, кримінальних та адміністративних правопорушень, принижень та погроз, що у своїй сукупності створюють таку оцінку людині.

Щодо наданих позивачем доказів її протиправних дій, нанесення тілесних ушкоджень, образливих висловлювань, наявність моральної шкоди, зазначає, що факт нанесення позивачу тілесних ушкоджень нею не підтверджений належними та допустимими доказами, вона ніколи не принижувала позивача, а лише могла допускати висловлювання в формі оціночних суджень, з використанням афоризмів, даючи йому оцінку.

Вважає, що експертне дослідження завдання йому моральної шкоди проводилося однобічно, за відсутності достатніх даних про обставини подій та відносин між нею та позивачем, без врахування відсутності доказів вчинення правопорушень щодо позивача, здійснення висловлювань на його адресу, яких взагалі не було нею вчинено, а за основу формування розміру збитків експертом бралася сукупність, начебто, вчинених нею дій.

Крім того, спеціаліст, який визначав психічний стан позивача, не є психіатром, а тому будь-які висновки, надані ним, є необґрунтованими, як і суто юридичні висновки, надані ним, що свідчить про вихід його за межі повноважень та компетенції.

Вся інформація, яка містилася у її зверненнях, була отримана за результатами спілкування з позивачем, а тому вважає, що моральна шкода йому завдана не була і підстав для її відшкодування немає.

Враховуючи викладене, просить відмовити в позові.

18 червня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що сам факт звернення ОСОБА_6 до суду з позовом про розірвання шлюбу, а також звернення останньої та відповідачки до правоохоронних органів не доводить вчинення ним насильства по відношенню до будь-яких осіб, в тому числі і до них.

Вважає, що посилання відповідачки на те, що її висловлювання відносно нього є лише оціночним судженням, є недоведеними, а також, на його думку,відповідачкою не спростовуються обставини, зазначені ним у позові.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Положеннями ст. ст. 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі; передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних межах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні абьо перекручені).

Пунктом 18 постанови визначено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України та ст. 10 ЦПК України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Судом встановлено, що 29 січня 2018 року відповідачка звернулася до начальника Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві Василенка П.Ю. із заявою щодо протиправності дій позивача.

Зі змісту заяви вбачається, що відповідачкою були вжиті наступні висловлювання: « ОСОБА_1 є агресивною, психічно хворою людиною…»; «01 січня 2018 року ОСОБА_1 приїхав, коли дочка з онукою гуляли на дитячому майданчику, зчинив чергову сварку, почав бити, кричати, а також штовхав дитину»; «06 лютого 2017 року в результаті того, що я боялась впускати ОСОБА_1 до своєї квартири, він душив мене за горло на коридорі біля ліфту, погрожував, що нас повбиває»; « ОСОБА_1 вперше побив мою дочку на першому місяці вагітності»; «11 лютого 2016 року ( ОСОБА_1 ) у мене в квартирі знову побив дочку, проявляючи нестримну агресію, неконтрольовану лють, хотів викинути її у вікно з десятого поверху, мене сильно кидав об стіну головою та бив. Забрав ключі від квартири»; « 12 лютого 2016 року після побиття дочки та мене ( ОСОБА_1 ) подряпав автомобіль дочки, порізав колеса… Випадок зафіксовано поліцією…»; «04 січня 2018 року ( ОСОБА_1 ) на стоянці облив автомобіль дочки кислотою, в результаті чого фарбу по всій машині роз`їло. Випадок зафіксовано»; «У ОСОБА_1 є багато зброї, якою він на погрожує… коли ( ОСОБА_1 ) викликали до воєнкомату неодноразово платив хабара, щоб його не забрали на війну»; «Він ( ОСОБА_1 ) постійно погрожує нам фізичною і моральною розправою і свої погрози приводить у реальність»; «Він ( ОСОБА_1 ) і далі погрожує нам, що повбиває або покалічить…».

/ а.с. 35 /

28 березня 2018 року відповідачка звернулася до Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою, в якій зазначала наступне: « ОСОБА_1 зарекомендував себе як агресивна, неврівноважена людина та, виходячи з неодноразових неадекватних вчинків і постійних спалахах агресії ОСОБА_1 »; «05 березня 2018 року ОСОБА_1 у пізній час вибивав двері до нашої квартири, сильно кричав та лаявся нецензурними словами, погрожував розправою…», «… моя донька та онука потребує захисту від ОСОБА_1 , тому, що зазнала та зазнає від нього фізичного, психологічного, морального та економічного насилля».

/ а.с. 36 /

Відповідачка в судовому засіданні зазначила, що підставою для її звернень стала протиправна поведінка позивача та застосування ним насильства щодо неї та її доньки.

В пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Пунктом 5 Порядку розгляду звернень та організації проведення особистого прийому громадян в органах та підрозділах національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 листопада 2017 року № 930, визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів (підрозділів) поліції, їх керівників із зауваженнями, скаргами та пропозиціями з питань, пов`язаних з діяльністю Національної поліції України, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери її управління, із заявами або клопотаннями про реалізацію своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, а також зі скаргами про їх порушення.

Абзацом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

В пункті 16 вище приведеної постанови Пленуму зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки,викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих

відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до

вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Конституційний Суд України в рішенні від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 вказав, що положення ч. 1 ст. 7 ЦК УРСР «поширив такі відомості» в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що відповідачка своїми заявами до начальника Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві, а також до Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, реалізувала своє право на звернення, гарантоване ст. 40 Конституції України та Закону України «Про звернення громадян», з метою захисту своїх прав та прав членів своєї родини, які вона вважала порушеними з боку позивача.

Крім того, відповідно до ст. 30 Закону України « Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

В рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Таким чином, суд вважає, що висловлювання відповідачки, викладені в заявах від 29 січня 2018 року на ім.»я начальника Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві, а також від 28 березня 2018 року до Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації є оціночними судженнями, сформованими відповідачкою за наслідками дій позивача, а також з врахуванням специфіки взаємовідносин, які склалися між ними.

Виходячи з цього, підстави для задоволення вимог позивача в цій частині відсутні.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає , в тому числі, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 1167 ЦК України.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" / зі змінами / під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи викладене, конституційно закріплене право на звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, свободу думки і слова, недоведеність порушення відповідачкою прав позивача та будь-яке їх посилання, що могло б розцінюватись як неправдиве та недостовірне висловлювання, що негативно впливає на честь, гідність позивача, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача і в цій частині.

Що стосується вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди, завданої йому неправомірними діями відповідачки щодо позбавлення його вільного спілкування з власною донькою, словесних образ та нецензурних виразів та жестів, що мали місце 16 листопада 2017 року та в квітні 2016 року,суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до встановленого ст. 13 ЦПК принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З точки зору цивільного процесуального законодавства підстава позову - це виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовує завдання йому моральної шкоди в цій частині тими ж обставинами, що і в частині розповсюдження недостовірної інформації щодо нього та приниженням його честі та гідності.

Вище суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.

Враховуючи викладене, підстави для аздовоелння вимог позивача і в цій частині відсутні.

Керуючись ст. 32, 40 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 270, 275,277, 302 ч. 2, 1167 ЦК України, Законом УТкраїни « Про звернення громадян», Законом України « Про інформацію», ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-82, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273-279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 серпня 2019 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва