Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 204/7529/14-ц

провадження № 61-18274св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Лесько А. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» Кравченко Людмили Сергіївни на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області в складі суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Красвітної Т. П., від 01 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» (далі - підприємство, роботодавець, ДП «ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова») про визнання незаконною безпідставну невиплату заробітної плати за робочий день, виплату належної суми та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що він працює провідним спеціалістом з паяння відділу технології металів управління 178 ДП «ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова». У липні 2014 року він отримав розрахунковий лист заробітної плати за червень 2014 року. У ньому виявив, що його робочий час зазначений на 8 годин менший, ніж він відпрацював у червні 2014 року (записано 112 годин замість 120 годин), що, відповідно, відобразилося на зменшенні зарплати. Відповідач безпідставно не виплатив йому заробітну плату за 16 червня 2014 року через конфліктні відносини з безпосередніми керівниками підрозділу. У зв`язку з вищевказаним, він 07 липня 2014 року подав заяву до комісії по трудових спорах підприємства (КТС) щодо неповної виплати йому заробітної плати за червень 2014 року. КТС підприємства порушила статтю 226 КЗпП України щодо терміну розгляду, оскільки розглянула заяву на 16-й день замість десятиденного строку. 23 липня 2014 року у день розгляду заяви до КТС від членів комісії позивач дізнався, що 8 годин зарплати йому не оплатили за 16 червня 2014 року з причини того, що його нібито не було на роботі увесь день 16 червня 2014 року. Комісія проігнорувала усі його пояснення про те, що 16 червня 2014 року він знаходився на роботі та виконував роботу. На засіданні він повідомив, що у період часу з 8-00 до 16-30 (з початку до кінця робочої зміни) він знаходився на роботі, окрім часу з 11 годин 00 хв. до 11 годин 10 хв. та часу проїзду, протягом якого він знаходився у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська при розгляді справи № 204/1847/14-ц. Неправомірними діями відповідача з безпідставної невиплати йому заробітної плати за 16 червня 2014 року, коли він був на роботі та виконував посадові обов`язки, йому було завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює у 15 000 грн.

На підставі зазначеного, позивач просив суд визнати незаконною безпідставну невиплату йому заробітної плати за 16 червня 2014 року ДП «ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова», зобов`язати відповідача виплатити йому заробітну плату в розмірі 267 грн 02 коп. за 16 червня 2014 року та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 15 000 грн і судові витрати у справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом не встановлено порушень прав позивача з боку відповідача, оскільки твердження ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким визнано незаконною безпідставну невиплату ОСОБА_1 заробітної плати за 16 червня 2014 року ДП «ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова».

Стягнуто з ДП «ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за 6 годин 16 червня 2014 року у розмірі 204,72 грн.

Стягнуто з ДП «ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 200 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що згідно табелю обліку робочого часу за червень 2014 року, ОСОБА_1 не нараховано відповідну кількість робочих годин за 16 червня 2014 року. Будь-яких доказів, які б свідчили про відсутність ОСОБА_1 на робочому місті протягом всього робочого дня матеріали справи не містять. 16 червня 2014 року ОСОБА_1 знаходився у судовому засіданні в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська з 11 години 00 хв. до 11 години 10 хв. Час на прибуття до суду і знаходження в суді займає приблизно дві години, у звязку із чим судом установлено, що 16 червня 2014 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці протягом двох годин, тобто ним фактично відпрацьовано 6 годин робочого часу. Оскільки середньогодинна заробітна плата позивача в червні 2014 року складала 34, 12 грн, з підприємства на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за 6 годин 16 червня 2014 року у розмірі 204,72 грн (34,12 грн х 6 годин), а також завдана працівнику моральна шкода у розмірі 200 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ДП «ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова» - Кравченко Л. С., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позову. Апеляційний суд не надав у своєму рішенні належних обґрунтувань, які давали б підстави для часткового задоволення позову. Матеріали справи не містять доказів перебування позивача на робочому місті 16 червня 2014 року. Докази у справі апеляційним судом досліджено невірно.

Доводи інших учасників справи

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Рух справи у суді касаційної інстанції

19 квітня 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматичну систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл, серед інших, даної справи.

04 червня 2019 року дана цивільна справа надійшла на розгляд судді Штелик С. П.

Обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що ОСОБА_1 працює у ДП «ВО ПМЗ ім. О. М. Макарова» на посаді провідного спеціаліста з паяння відділу технології металів управління 178.

За червень 2014 року ОСОБА_1 було нараховано заробітну плату за 112 робочих годин, замість загальних 120 робочих годин.

07 липня 2014 року позивач звернувся до комісії по трудових спорах підприємства щодо неповної виплати йому заробітної плати за червень 2014 року.

Комісія по трудових спорах підприємства на засіданні від 23 липня 2014 року вирішила, що нарахування заробітної плати зі зменшенням відпрацьованого робочого часу на 8 годин проведено вірно та встановила, що в табелі за 16 червня 2014 року у ОСОБА_1 проставлено відсутність без поважних причин, у зв`язку з тим, що ним не надано документ та пояснення по факту відсутності на робочому місці.

Апеляційним судом установлено, що згідно табелю обліку робочого часу за 16 червня 2014 року ОСОБА_1 не нараховано загальну відпрацьовану кількість робочих годин.

Згідно журналу щоденної реєстрації працівників за 16 червня 2014 року у журналі стоїть підпис позивача.

Позивачем надавались начальнику управління 178 Чолаку А. М. службові записки на підтвердження перебування 16 квітня 2014 року на робочому місті.

Будь-яких доказів, які б свідчили про відсутність ОСОБА_1 протягом всього робочого дня матеріали справи не містять.

Згідно повістки про виклик до суду ОСОБА_1 16 червня 2014 року знаходився у судовому засіданні в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська з 11 години 00 хв. до 11 години 10 хв.

Час витрачений на прибуття до суду і знаходження в суді займає приблизно дві години.

Установлено, що 16 червня 2014 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці протягом двох годин, тобто ним фактично відпрацьовано 6 годин робочого часу.

Згідно довідки № 102/07 від 13 лютого 2017 року середньогодинна заробітна плата позивача в червні 2014 року складає 34,12 грн.

Підприємство не доплатило працівнику заробітну плату за 6 годин 16 червня 2014 року у розмірі 204,72 грн (34,12 грн х 6 годин).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Згідно статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно статті 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Відповідно до частини першої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивач особисто надав суду належні та допустимі доказ на підтвердження тих обставин, на які посилався під час звернення до суду із даним позовом, а саме відсутності на робочому місті протягом двох годин, що установлено апеляційним судом.

Апеляційним судом також установлено, що належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності працівника на робочому місті протягом восьми годин та підставність невиплати працівнику заробітної плати за весь робочий день роботодавець не надав.

Згідно вимог ЦПК України, як в редакції станом на момент розгляду справи судом першої інстанцій, так і у чинній редакції, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що 16 червня 2014 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місті протягом двох годин, тобто відпрацював шість годин, за які мав право отримати заробітну плату та врахувавши, що відповідач не надав належних та допустимих доказів відсутності позивача на робочому місті протягом восьми годин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з підприємства недоплаченої працівнику заробітної плати за відпрацьований час та завданої останньому моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності рішення апеляційного суду спростовуються змістом дослідженого судом журналу щоденної реєстрації працівників підприємства за 16 червня 2014 року, службовими записками, повісткою про виклик в судове засідання та іншими матеріалами справи, а також обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до невірної, на думку скаржника, оцінки апеляційним судом зібраних у справі доказів, що не може бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками апеляційного суду, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи враховувались судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення апеляційного суду містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова» - Кравченко Людмили Сергіївни, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. А. Калараш

А. О. Лесько