Постанова

Іменем України

19 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 462/1073/13-ц

провадження № 61-27569св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Друга Львівська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року у складі судді Колодяжного С. Ю. та на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Бойко С. М., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Друга Львівська нотаріальна контора, ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями за законом після смерті батька є він, його рідний брат ОСОБА_3 та дочка батька від першого його шлюбу ОСОБА_2 , які звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що батько перед смертю хворів та потребував догляду, який надавали йому він, його брат та їхня мати ОСОБА_5 , а ОСОБА_2 за весь час хвороби батька жодної матеріальної допомоги чи моральної підтримки йому не надавала та не брала участі у витратах на його поховання, тому вважав, що вона повинна бути усунута від права на спадкування за законом.

Позивач просив суд позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 травня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з таким вирішенням спору, ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшли помилкового висновку про їх недоведеність та необґрунтованість, оскільки він надав суду докази на обґрунтування своїх вимог, проте суди не взяли їх до уваги.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

ОСОБА_2 подала заперечення, в яких просила залишити без задоволення касаційну скаргу та без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: Друга Львівська нотаріальна державна контора, ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування та витребувано з Залізничного районного суду м. Львова зазначену справу.

У травні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з матеріалами спадкової справи від 17 лютого 2010 року № 115 після смерті ОСОБА_4 17 лютого 2010 року до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернулися діти спадкодавця: ОСОБА_2 (дочка від першого шлюбу ОСОБА_4 ), ОСОБА_3 та ОСОБА_3 (діти від другого шлюбу ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 (колишня дружина ОСОБА_3 ).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У заявлених позовних вимогах ОСОБА_3 посилався на те, що після смерті ОСОБА_4 , право на спадкування його майна за законом мають його сини ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , а також його дочка ОСОБА_2 , яку він просить усунути від права на спадкування за законом з підстав, передбачених частинами третьою та п'ятою статті 1224 ЦК України.

Частиною третьою статті 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту зазначених норм закону, суд при вирішенні такої справи повинен установити факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та його потребу в допомозі цієї особи.

Безпорадний стан слід розуміти як безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Крім того, при розгляді такої справи суду належить з`ясовувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.

Суди встановили, що ОСОБА_4 з 2008 року і до дня смерті переніс дві операції, внаслідок чого не міг самостійно пересуватись, не був спроможний себе обслуговувати та потребував піклування і лікування.

З березня 2008 року до вересня 2016 року ОСОБА_4 проживав у квартирі АДРЕСА_2 , де йому надавали допомогу та опікувались колишня дружина та члени родини, за допомогою до ОСОБА_2 він не звертався.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами та з підстав, передбачених нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, встановивши, що ОСОБА_2 не вчиняла умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю, оскільки позивач належних і допустимих доказів в розумінні статті 1224 ЦК України суду не надав.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до оцінки доказів, зокрема показів свідків, та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 11 травня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 29 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук