Провадження №22-ц/812/1433/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 вересня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М,

за участі позивача - ОСОБА_1 , його представника - ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засідання цивільну справу № 482/620/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення, яке постановив Новоодеський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Демінської Олесі Іванівни о 09 годині 23 хвилині у приміщенні цього суду 21 червня 2019, повний текст якого складений 30 червня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державної судової адміністрації України в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій суду,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТУ ДСА України в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій суду.

Позов мотивований тим, що протягом шести років досудового розслідування кримінальних проваджень №0006641 від 01 жовтня 2013 р., №0000123 від 14 грудня 2012 р., №0000821 від 02 листопада 2017 р. він постійно звертається до судів з питань, які умисно не вирішували правоохоронні органи. Слідчими суддями Центрального районного суду м. Миколаєва, Ленінського районного суду м. Миколаєва умисно виносилися незаконні ухвали про відмову у відкритті проваджень за його скаргами на бездіяльність слідчих, відмовлялося у задоволенні його скарг, порушувались строки розгляду скарг. Судді Ленінського районного суду м. Миколаєва Кокарєв В.В., Центрального районного суду м. Миколаєва Тішко Д.А. виносили ухвали щодо непідсудності його позовних заяв до Ленінського відділу ДВС м. Миколаєва як Центральному, так і Ленінському районним судам м. Миколаєва.

Посилаючись на те, що судді своїми діями, а інколи бездіяльністю порушували його права як потерпілого у кримінальних провадженнях, право на звернення до суду, що завдало моральної шкоди, яка полягала у погіршенні стану здоров`я, необхідністю витрачати додатковий час на протистояння з органами досудового розслідування, доведення своєї правоти в судах. На відшкодування моральної шкоди позивач просив стягнути на його користь 2000000 грн.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 , його представник - адвокат Качан Р.Ю. позов підтримали, просили про його задоволення.

Позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що оскільки він вважає дії слідчих суддів та суддів під час розгляду його звернень до суду незаконними, саме вказані ним у позові відповідачі мають відповідати за спричинені йому моральні страждання.

Представник відповідача ТУ ДСА України в Миколаївській області в судове засідання не з`явився. До суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача Корзун Л.В. просила в задоволенні позову відмовити, пославшись на безпідставність, необґрунтованість позову, на відсутність доказів неправомірних дій ТУ ДСА України в Миколаївській області.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 червня 2019 р. в позові відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що доказів існування підстав, визначених ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1176 ЦК України для відшкодування шкоди, в тому числі і моральної, про яку йдеться в позові, позивачем не надано. Про існування таких підстав не йдеться і у позові, поданому позивачем до суду. Сам по собі факт незгоди з рішеннями судів, ухваленими за результатами розгляду численних звернень позивача, не є підставою відшкодування шкоди. Усі питання щодо незгоди з процесуальними діями суддів, пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання) вирішуються відповідними апеляційними, касаційними судами у визначеному відповідним процесуальним законом порядку.

Крім того, суд зазначив, що позивачем безпідставно пред`явлено позов до ТУ ДСА України в Миколаївській області з підстав, зазначених ним у позові, оскільки відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вказана особа не є належним відповідачем у справі про відшкодування шкоди, обов`язок по відшкодуванню якої в разі існування визначених законом підстав для цього, покладено лише на державу.

В апеляційній скарзі, яка подана ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 , позивач просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. У мотивувальній частині рішення суду не зазначено мотивів відхилення доказів позивача, які суд лише перераховує в рішенні, не надано мотивованої оцінки аргументам, наведеним позивачем, лише зроблені посилання на норми права, відсутнє посилання на те, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ст. 265 ЦПК України рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.

У мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Вказаним положенням процесуального закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Так, у мотивувальній частині рішення суд не зазначив фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, докази, відхилені судом.

За такого колегія суддів частково погоджується з аргументами апеляційної скарги і вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з наданих судом копій ухвал слідчих суддів Центрального районного суду м. Миколаєва та Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвал Апеляційного суду Миколаївської області, постановлених за наслідками розгляду скарг ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) слідчих, прокурора, позивач є потерпілим у кримінальних провадженнях №0006641 від 01 жовтня 2013 р., №0000123 від 14 грудня 2012 р., №0000821 від 02 листопада 2017 р. (а.с. 7,8, 11-26).

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Дірко І.І. від 20 січня 2015 р. у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність начальника СВ прокуратури Миколаївської області відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Лагоди К.О. від 11 лютого 2016 р. у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора прокурора Миколаївської області щодо невнесення відомостей до ЄРДР відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Тішка Д.А. від 24 червня 2016 р., якою у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 про притягнення до кримінальної відповідальності слідчого СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва Захарченка Д.В. від 03 лютого 2017 р. у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва Захарченка Д.В. від 21 лютого 2017 р. у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва Захарченка Д.В. від 06 квітня 2018 р. у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області Торхової А.О. відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва Захарченка Д.В. від 25 червня 2018 р. у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області Торхової А.О. відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва Захарченка Д.В. від 23 липня 2018 р. у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області Торхової А.О. відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва Захарченка Д.В. від 18 жовтня 2018 р. у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення ухвали слідчого судді від 19 вересня 2018 р. відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність слідчого Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області Торхової А.О.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва Захарченка Д.В. від 19 вересня 2018 р. у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області Торхової А.О. відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Дірка І.І. від 20 квітня 2016 р. у задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого прокуратури Миколаївської області про закриття кримінального провадження відмовлено.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва Тішка Д.А. від 10 серпня 2016 р. у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності прокурора Миколаївської області щодо внесення відомостей до ЄРДР відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 квітня 2018 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2018 р., якою відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області Торхової А.О., залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 серпня 2018 р. задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 липня 2018 р. скасовано, постановлено нову ухвалу, якою скаргу ОСОБА_1 направлено на розгляд до суду першої інстанції.

Також ОСОБА_1 звертався до Ленінського районного суду м. Миколаєва та Центрального районного суду м. Миколаєва із позовними заявами до Ленінського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції та Центрального відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції про відшкодування шкоди. Позовні заяви ухвалами судів повернути позивачеві на підставі п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України (а.с. 9,10).

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статей 3, 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Звертаючись з до суду з даним позовом, ОСОБА_1 підставою для відшкодування моральної шкоди зазначив, що судді при постановленні зазначених у позовній заяві судових рішень своїми незаконними діями, а інколи бездіяльністю порушували його права як потерпілого у кримінальних провадженнях, право на звернення до суду, що завдало моральної шкоди.

Отже позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовані позивачем неправомірністю вчинення (невчинення) суддями передбачених процесуальним законом дій під час розгляду інших справ.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статтям 77, 81 82 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини 1 та 3 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Закони України не передбачають можливість розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ.

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тобто вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Така правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом України, зокрема Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 14-399 цс18 та від 27 березня 2019 р. у справі № 711/2652/17.

Позивачем не надано доказів про незаконність ухвал слідчих суддів Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2015 р., 24 червня 2016 р., 11 лютого 2016 р., 20 квітня 2016 р., 10 серпня 2016 р. та слідчих суддів Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2017 р., 21 лютого 2017 р., 06 квітня 2018 р., 25 червня 2018 р., 18 жовтня 2018 р., 19 вересня 2018 р., ухвал суддів Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 листопада 2013 р. та Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2013 р. про повернення позовних заяв, а також незаконності дій суддів під час розгляду цих конкретних справ, яка встановлена за результатами оскарження до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Тому відсутні передбачені законом підстави для висновку про неправомірність дій (бездіяльності) суддів, постановлених ними судових рішень.

За такого недоведеним є протиправність поведінки осіб, внаслідок дій (бездіяльності) яких, на думку позивача, йому заподіяно шкоди, що є необхідною умовою для виникнення права на відшкодування шкоди, а тому відсутні підстави для такого відшкодування у зв`язку із постановленням зазначених вище судових рішень.

Також суд першої інстанції правильно виходив з того, що сам по собі факт незгоди з судовими рішеннями, ухваленими за результатами розгляду численних звернень позивача, не є підставою відшкодування шкоди.

Щодо дій слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва Захарченка Д.В., пов`язаних із постановленням ухвали від 23 липня 2018 р. про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області Торхової А.О., яка скасована ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 серпня 2018 р., а скарга ОСОБА_1 направлена на розгляд до суду першої інстанції.

Обставини справи свідчать про те, що оскарження ОСОБА_1 ухвали слідчого судді за наслідками розгляду його скарги на бездіяльність слідчого свідчать про реалізацію останнім права на оскарження в апеляційному порядку судового рішення і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.

Сам факт скасування апеляційною інстанцією ухвали суду не свідчить про протиправність дій судді та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Лише незгода позивача з прийнятими суддею процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Так, надана позивачем на підтвердження моральних страждань довідка Новоодеської центральної лікарні від 12 жовтня 2018 р. (а.с. 35) не може свідчити про доведеність позовних вимог щодо завдання моральної шкоди, оскільки з наведених в довідці відомостей не можливо зробити висновок про причинно-наслідковий зв`язок між зазначеними у ній захворюваннями та діями заподіювача шкоди.

Таким чином, не встановлено дій з боку судді, які давали б правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування йому моральної шкоди на підставі статей 1173, 1174, 1176 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що суд вірно зробив висновок про те, що позивачем безпідставно пред`явлено позов до ТУ ДСА України в Миколаївській області з підстав, зазначених ним у позові, оскільки вказана юридична особа не є належним відповідачем у справі про відшкодування шкоди, обов`язок з відшкодування якої в разі існування визначених законом підстав для цього покладено лише на державу.

Враховуючи викладені вище обставини колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки твердження позивача про порушення його прав та інтересів не ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, і не були доведені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги про відсутність у рішенні суду посилань на те, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки в рішенні суду зроблений висновок про відсутність підстав для задоволення позову та відшкодування моральної шкоди та наданий аналіз норм права, що регулює спірні правовідносини.

Недотримання ж судом першої інстанції в повному обсязі вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України не призвело до неправильного вирішення спору, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування, але вважає, що встановлене неправильне застосування норм процесуального права є в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для зміни рішення суду в мотивувальній частині з урахуванням підстав та обставин, викладених у даній постанові.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції щодо вирішення спору по суті не змінюється, відсутні передбачені ст. 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 21 червня 2019 року змінити в мотивувальній частині з урахуванням підстав та обставин, викладених у даній постанові.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 04 вересня 2019 року