Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа №158/689/16

провадження №61-29998св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Ківерцівська міська рада Волинської області, ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2017 року у складі судді Кирилюк В. Ф. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ківерцівської міської ради Волинської області (далі - Ківерцівська міська рада), ОСОБА_2 , в якому просила: визнати недійсним рішення Ківерцівської міської ради від 22 серпня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність на постійне користування» в частині безкоштовної передачі для ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0754 га за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним державний акт від 14 лютого 1997 року про право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0754 га у встановлених межах за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що позивач має право на земельну ділянку у АДРЕСА_2 , яка була надана для будівництва житлового будинку згідно рішення Ківерцівської міської ради від 10 липня 1969 року. Після смерті чоловіка ОСОБА_3 позивач успадкувала частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та повторно отримала право на користування земельною ділянкою.

Відповідно до земельно-шнурової книги міської ради у користуванні позивача є 0,06 га. Разом з тим, у 2016 році їй стало відомо, що рішенням Ківерцівської міської ради від 20 лютого 2015 року затверджено нову технічну документацію на земельну ділянку ОСОБА_2 , відповідно до якого розширено межі та збільшено площу земельної ділянки останньої, фактична площа якої становить 0,725 га, а в її державному акті зазначена площа 0,0754 га.

Невідповідність фактичної площі до площі, зазначеної у державному акті було предметом спору між ОСОБА_2 і Ківерцівською міською радою, яка відмовила у розширенні меж земельної ділянки ОСОБА_2 Однак, відповідно до рішення Ківерцівської міської ради від 20 лютого 2015 року ОСОБА_2 узаконила площу 0,0754 га, яка була приватизована на підставі рішення міської ради від 22 серпня 1997 року.

Розширення меж і збільшення площі земельної ділянки ОСОБА_2 на 0,0029 га відбулося за рахунок земельної ділянки позивача, яка зменшена на таку саму площу. При цьому рішенням від 20 лютого 2015 року порушено межу, яку вона погоджувала, про що зазначено у державному акті ОСОБА_2 і акті погодження меж від 09 лютого 1997 року. Позивач вказує, що звернулась в суд із позовом про скасування рішення від 20 лютого 2015 року, однак у задоволені позову їй відмовлено.

Рішення міської ради від 22 серпня 1997 року позивач оскаржує з тих підстав, що в ньому помилково встановлена площа земельної ділянки відповідача 0,0754 га. Саме це рішення Ківерцівської міської ради стало причиною порушення прав позивача на землю та на його підставі було прийнято рішення міської ради від 20 лютого 2015 року. Крім того, право позивача на землю порушено рішенням Ківерцівської міської ради від 20 лютого 2015 року, оскільки на користь ОСОБА_2 відійшли належні їй 0,0029 га земельної ділянки. Вказане рішення прийнято на забезпечення виконання рішення Ківерцівської міської ради від 22 серпня 1997 року, у якому зазначена площа 0,0754 га. Таким чином, рішення від 22 серпня 1997 року і державний акт від 14 лютого 1997 року порушили право позивача на землю.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 29 червня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки рішеннями суду у інших справах за участю тих самих осіб встановлено, що жодні права чи інтереси суміжних землекористувачів, в тому числі ОСОБА_1 , внаслідок виготовлення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 земельної документації та уточнення цифрових значень меж земельної ділянки, не порушуються.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанції не враховано, що права позивача на землю порушено. Так, ОСОБА_1 набула право користування земельною ділянкою згідно вимог закону. Рішенням Ківерцівського районного суду від 19 липня 2010 року в іншій справі вищезазначені обставини були встановлені. Також цим рішенням встановлено факт наявності помилки у площі 0,0754 га земельної ділянки ОСОБА_2 Однак рішення було скасоване судом апеляційної інстанції, який ухвалив нове рішення від 24 листопада 2010 року про відмову у позові. Таке рішення апеляційний суд мотивовано тим, що ОСОБА_1 не оформила права власності або користування своєю земельною ділянкою, відповідно до вимог статті 125 ЗК України.

Заявник вважає, що мотив, зазначений апеляційним судом не відповідає нормам матеріального права, оскільки ОСОБА_1 набула право на землю до набрання чинності діючого кодексу і стаття 125 ЗК України не має зворотної сили.

Судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях не враховано факту порушення порядку встановлення та відновлення меж земельної ділянки, оскільки згідно технічної документації від 1997 року для приватизації земельної ділянки ОСОБА_2 була встановлена і погоджена межа між земельною ділянкою ОСОБА_2 та ділянкою ОСОБА_1 Ця межа була позначена точками Г-Д у плані державного акту ОСОБА_2 . Отже, спірна межа встановлена у технічній документації від 1997 року на земельну ділянку ОСОБА_2 та у її державному акті, а суди помилково послались на те, що межі земельної ділянки ОСОБА_1 в натурі не встановлювалися.

Як землекористувач, ОСОБА_1 має право на захист своєї земельної ділянки в порядку статті 152 ЗК України, разом з тим, суд не забезпечив цього права, а обставина незаконного вилучення у ОСОБА_1 частини земельної ділянки залишилась поза увагою судів.

Судами не враховано факт порушення порядку внесення змін у технічну документацію. В даному випадку нова технічна документація була виготовлення на замовлення ОСОБА_2 без дозволу міської ради, у зв`язку з чим була прихована обставина про помилковість у площі 0,0754 га земельної ділянки ОСОБА_2 . Крім того, законом не передбачені підстави для розширення меж та збільшення площі наданої земельної ділянки, тому розширення меж і збільшення площі земельної ділянки у 1997 році та у 2015 році є незаконними. Помилка у площі 0,0754 га є очевидною, а право ОСОБА_2 на 0,0754 га є надуманим.

Суди попередніх інстанцій не розглянули і не дали оцінки обставинам та доказам, на які посилається ОСОБА_1 , а посилання судів на вирішення спірних обставин в інших судових рішеннях є помилковим.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 6 Земельного кодексу України 1990 року (далі - ЗК України 1990 року), в редакції, чинній на дату прийняття оскаржуваного позивачем рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_2 , передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.

Безоплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), у тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу(частини четверта статті 6 ЗК України 1990 року).

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України, 2001 року в редакції, чинній на час прийняття Ківерцівською міською радою рішення від 20 лютого 2015 року про погодження ОСОБА_2 технічної документації із землеустрою, на незаконність якого посилається позивач).

За змістом наведеної норми, право власності на земельну ділянку із земель державної або комунальної власності виникає у громадян з моменту державної реєстрації цих прав на підставі відповідного рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність.

У справі, яка переглядається установлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Ківерцівської міської ради від 10 липня 1969 року про виділення земельної ділянки було передано у безстрокове користування для будівництва жилого будинку земельну ділянку площею 500 кв. м. (0,0500 га) чоловікові позивача ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 та діти ОСОБА_5 , ОСОБА_6 успадкували в рівних долях Ѕ належну спадкодавцю частину жилого будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться на вказаній земельній ділянці, межі якої, були погоджені з суміжними землекористувачами.

Право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 не оформлено, межі ділянки в натурі не встановлювалися.

На підставі рішення Ківерцівської міської ради від 22 серпня 1997 року ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку для обслуговування жилого будинку та господарських споруд площею 754 кв. м. (0,0754 га) в АДРЕСА_1 та видано державний акт на право приватної власності на землю. Межі земельної ділянки в натурі погоджувалися з суміжними землекористувачами, в тому числі і з позивачем.

Відповідно до договору дарування від 01 листопада 2001 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 ј частину належної їй земельної ділянки за вказаною адресою.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 19 липня 2010 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , Ківерцівської міської ради про визнання нечинним рішення та скасування державного акту задоволено. Визнано нечинним рішення Ківерцівської міської ради від 22 серпня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у власність та постійного користування» в частині передачі земельної ділянки ОСОБА_2 у розмірі 0,0754 га та скасовано державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_2 14 лютого 1997 року.

Вказане рішення суду першої інстанції скасовано рішенням апеляційного суду Волинської області від 24 листопада 2010 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2011 року. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 травня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 10 липня 2012 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Ківерцівської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа - Управління Держкомзему у Ківерцівському районі Волинської області про порушення прав щодо землекористування.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 21 жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до Ківерцівської міської ради, треті особи: державне підприємство «Центр ДЗК», ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 про визнання частково незаконним та скасування рішення Ківерцівської міської ради та зобов`язання затвердити технічну документацію на земельну ділянку задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано пункт 1 рішення Ківерцівської міської ради від 14 травня 2014 року (про відмову в погодженні технічної документації із землеустрою). Ківерцівську міську раду зобов`язано погодити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0754 га ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в

АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 відхилено, рішення апеляційного суду Волинської області від 21 жовтня 2014 року залишено без змін.

Рішенням Ківерцівської міської ради Волинської області від 20 лютого 2015 року «Про розгляд заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_4 » погоджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0754 га ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 06 травня 2016 року, залишеним без мін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 22 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Ківерцівської міської ради Волинської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним рішення Ківерцівської міської ради від 20 лютого 2015 року.

Частиною третьою статті 61 ЦПК України(в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанції дали належну оцінку зібраним у справі доказів та правильно виходили з преюдиційності обставин, встановлених вищевказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили в інших справах між тими ж сторонами, та якими встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі меж земельної ділянки в АДРЕСА_1 , виготовлена у відповідності до правовстановлюючих документів на земельну ділянку та інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а також Закону «Про землеустрій», за результатами обмірів складено кадастровий план земельної ділянки, площа вирахувана графічним та аналітичним способами і становить 0,0754 га, що відповідає даним, зафіксованим у державному акті від 14 лютого 1997 року.

Вказаними судовими рішеннями також встановлено, що жодні права чи інтереси суміжних землекористувачів внаслідок виготовлення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 документації на землю та уточнення цифрових значень меж земельної ділянки не порушуються.

Під час вирішення даного спору, суди правильно врахували висновки, викладені в рішенні апеляційного суду Волинської області від 24 листопада 2010 року, залишеного без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 09 липня 2011 року, згідно з якими земельна ділянка по АДРЕСА_2 , яка межує із земельною ділянкою відповідача ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , не виділялась ОСОБА_1 Ківерцівською міською радою в користування чи у власність. Право користування чи право власності ОСОБА_1 на дану земельну ділянку державними актами не посвідчувалось, тобто такого права позивач не набула, а отже звернулася до суду за захистом неіснуючого права.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним рішення Ківерцівської міської ради від 22 серпня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність на постійне користування» в частині безкоштовної передачі для ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0754 га за адресою: АДРЕСА_1 , та визнання недійсним виданого їй 14 лютого 1997 року державного акту про право приватної власності на земельну ділянку, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки відсутність порушеного права позивача у зв`язку з прийняттям Ківерцівською міською радою вказаного рішення та видачею відповідного державного акта на право власності на земельну ділянку встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили і мають преюдиційне значення для вирішення даного спору.

Позивач не є ні власником, ні землекористувачем спірної земельної ділянки, а також відсутні обставини, які свідчать про наявність у неї відповідного речового права щодо цієї земельної ділянки, яка є сформованою за виготовленим на замовлення відповідача проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зареєстрованою у Державному земельному кадастрі.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Наведеними вище нормами та встановленими судами обставинами спростовуються доводи позивача, в тому числі її аргументи, викладені у касаційній скарзі, які у переважній більшості зводяться до необхідності переоцінки доказів, їх дослідження і встановлення обставин, які на її думку свідчать про порушення її прав та законних інтересів і можуть бути підставою для задоволення позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська