Єдиний унікальний номер 725/3204/18
Номер провадження 2/725/494/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.08.2019 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

за участю секретарів: Майстрюк В.О., Марчука Д.М.

представника позивача: ОСОБА_1 .О.

позивача: ОСОБА_2

відповідача: ОСОБА_3

представника відповідача: Тимуш ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, а також за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

У поданій заяві посилалася на те, що з 23.01.1999 року по 15.05.2015 рік сторони перебували у шлюбі. Однією сімєю проживали до червня 2014 року. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.06.2015 року шлюб між сторонами було розірвано.

У період шлюбу, за спільні кошти подружжя, ними було набуто та оформлено на ім`я відповідача нежитлові приміщення, загальною площею 70,10 кв.м., по АДРЕСА_1 . Набуття приміщень у власність подружжя відбувалось за взаємною згодою та домовленістю, за спільної праці подружжя.

Крім того, посилалась на те, що листом від 13.11.2006 року Департамент економіки ЧМР запропонував ТзОВ «Берізка» викупити нежилі приміщення, які знаходяться по АДРЕСА_1 , у зв`язку із закінченням терміну дії договору оренди, за яким товариство користувалось вказаними приміщенням.

За рішенням загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Берізка» від 03.11.2006 року відповідач вступив до складу учасників товариства. Частка ОСОБА_3 в статутному фонді товариства була визначена в розмірі 75,4 % в сумі 1900 грн. 08 коп. Розмір статутного фонду товариства, на момент вступу відповідача до складу його учасників складав 2520 гривень.

За рішенням загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Берізка» від 28.11.2006 року, учасники товариства ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вийшли зі складу учасників товариства, а ОСОБА_3 залишився єдиним його учасником.

28.03.2007 року Департамент економіки ЧМР звернувся до ТОВ «Берізка» із повідомленням про можливість викупу приміщення, яке використовує товариство по АДРЕСА_1 за ціною 139094 грн. 40 коп.

Також, ОСОБА_2 вказувала на те, що 01.04.2007 року, у зв`язку із викупом нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , як єдиним учасником ТОВ «Берізка», було прийнято рішення збільшити статутний фонд товариства до 144 000 гривень та сформувати заявлений статутний фонд протягом 3 місяців з моменту реєстрації відповідних змін до статуту. Вказані зміни №1 до статуту ТОВ «Берізка» було зареєстровано у встановленому законом порядку 23.03.2007 року.

28.04.2007 року у відповідності до договору купівлі-продажу приміщень № 813 від 28.04.2007 року, ТОВ «Берізка» придбало у власність нежилі приміщення (ательє) підвалу загальною площею 70,10 кв.м., які знаходяться в житловому будинку Літ. А по АДРЕСА_1 , які є ізольованими, обладнані самостійним виходом та складаються з приміщень 3-1 3-7 за ціною продажу 139094 грн. 40 коп.

08.05.2007 року ОСОБА_3 , за спільною згодою та домовленістю із ОСОБА_2 , вніс на рахунок ТОВ «Берізка» спільні кошти подружжя в сумі 70 200 гривень, в якості поповнення статутного фонду товариства. 70000 гривень було перераховано нами на рахунок департаменту економіки ЧМР в якості оплати першої половини вартості нежитлового приміщення, загальною площею 70,10 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Також, 20.06.2007 року ОСОБА_3 , за спільною згодою та домовленістю із позивачкою, на виконання розділу 2 договору купівлі-продажу від 28.04.2007 року, вніс на рахунок ТОВ «Берізка» спільні кошти подружжя, в сумі 69100 гривень в якості поповнення статутного фонду товариства, які в той же день було перераховано ними на рахунок департаменту економі ЧМР в якості оплати другої половини вартості нежитлового приміщення, загальною площею 70,10 кв. м. по АДРЕСА_1 .

У подальшому, за рішенням загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «Берізка» від 07.12.2009 року, єдиний учасник товариства ОСОБА_3 вирішив припинити діяльність товариства з обмеженою відповідальністю «Берізка», шляхом його ліквідації.

01.02.2010 року рішенням загальних зборів учасників ТзОВ «Берізка», єдиний учасник товариства ОСОБА_3 , за участю директора ОСОБА_5 та запрошеної особи ОСОБА_7 передав у власність єдиному учаснику товариства ОСОБА_3 в рахунок відшкодування його частки в статутному фонді товариства в розмірі 100 % нежилі приміщення (ательє) підвалу, загальною площею 70,10 кв.м., які знаходяться в житловому будинку Літ. А по АДРЕСА_1 .

Також, ОСОБА_2 вказувала на те, що всі документи для проведення всіх реєстраційних дій з моменту вступу відповідача до вказаного товариства, за взаємною згодою та домовленістю подружжя, складала та подавала державному реєстратору вона.

Рішенням виконкому ЧМР № 215/6 від 13.04.2010 року, було вирішено оформити право приватної власності ОСОБА_3 на вказані нежилі приміщення, у зв`язку із проведенням розрахунків з учасником внаслідок ліквідації ТОВ «Берізка». Після чого, на відповідача було оформлено та зареєстровано вказані нежилі приміщення.

В уточненій позовній заяві, ОСОБА_2 зазначала, що за особисті та позичені у матері кошти вона придбала та відремонтувала нежилі приміщення в будинку АДРЕСА_2 , а в 2001 році отримала в дар квартиру АДРЕСА_3 в цьому ж будинку та за особисті власні кошти переобладнала її під офіс та косметологічний салон.

Крім того, вказувала, що нежилі приміщення, площею 23, 7 кв. м. по АДРЕСА_2 є її особистою приватною власністю, оскільки вони були набуті та відремонтовані нею, хоч і у шлюбі, але за особисті кошти, які вона заробила сама, а також за кошти які вона позичила в своєї матері ОСОБА_8

Після закінчення ремонту, по даний час позивач використовує вказані приміщення для здійснення в них адвокатської та підприємницької діяльності. Відповідач був проти придбання цих приміщень, публічно заявляв та стверджував, що він особисто немає коштів на їх придбання та ремонт, а також немає бажання вкладати свої кошти для потреб позивача, наголошував, що в якості офісу можна використовувати квартиру, де в той час проживали. Тому, відповідач не приймав фінансової участі у придбанні та ремонті нежилих приміщень, загальною площею 23,7 кв.м. по АДРЕСА_2 .

В остаточній редакції позовної заяви від 26.11.2018 року позивач просила визнати спільною сумісною власністю подружжя нежилі приміщення (ательє) підвалу загальною площею 70,10 кв.м., які знаходяться в житловому будинку Літ. А по АДРЕСА_1 , які є ізольованими, обладнані самостійним виходом та складаються з приміщень 3-1 3-7.

Також, позивач просила виділити у власність ОСОБА_3 нежилі приміщення (ательє) підвалу загальною площею 70,10 кв.м., які знаходяться в житловому будинку Літ. А, за адресою АДРЕСА_1 , які є ізольованими обладнані самостійним виходом та складаються з приміщень 3-1 3-7 та припинити право спільної сумісної власності на це майно.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію, половини вартості нежилих приміщень (ательє) підвалу загальною площею 70,10 кв.м., які знаходяться в житловому будинку Літ. А, за адресою АДРЕСА_1 , які є ізольованими обладнані самостійним виходом та складаються з приміщень 3-1 3-7 як об`єкта спільної сумісної власності майна подружжя, в сумі 707309 гривень.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 наступні об`єкти нерухомого майна: нежилі приміщення офісу, загальною площею 23,70 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 10274686; нежилі приміщення офісу та косметологічного салону, загальною площею 54,00 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 10275274.

ОСОБА_3 також звернувся до Сторожинецького районного суду Чернівецької області із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовував тим, що під час шлюбу ОСОБА_2 було придбано з аукціону за договором купівлі продажу від 05.05.2000 року приміщення на 1 поверсі, площею 19,90 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 , яке є спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, ОСОБА_2 набула у власність на підставі договору дарування квартиру АДРЕСА_3 , до якої за рішенням виконкому ЧМР було безоплатно передано у власність допоміжне приміщення 1, площею 37,90 кв. м., у зв`язку із чим було проведено заміну правовстановлюючих документів на свідоцтво про право власності на 13/100 будинковолодіння АДРЕСА_2 .

Також, ОСОБА_3 вказує, що в період шлюбу з ОСОБА_2 , ним особисто було проведено ремонті роботи в приміщенні, площею 19,90 кв. м. та в кватирі АДРЕСА_4 з 2001 по 2002 роки та з 2003 по 2004 роки.

27.03.2009 року на ім`я ОСОБА_2 за 80000 гривень було придбано транспортний засіб марки «Volksvagen Golf», який після розлучення, ОСОБА_2 без його відома та згоди перереєструвала на нового власника.

Просив суд визнати 13/100 будинковолодіння АДРЕСА_2 спільною сумісно власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаного майна, а також стягнути з ОСОБА_2 половину вартості автомобіля «Volksvagen Golf».

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10.09.2018 року зазначені позовні вимоги об`єднано в одне провадження.

Крім того, ухвалою суду від 21.12.2018 року було вирішено клопотання сторін про витребування доказів, виклик свідків, у задоволенні клопотання представника ОСОБА_9 про витребування доказів та призначення по справі судової експертизи відмовлено та закрито підготовче провадження у справі.

Також, ухвалою суду від 09.07.2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про призначення по справі будівельно-технічної експертизи відмовлено.

ОСОБА_2 було подано відзив на позов ОСОБА_3 , в якому остання позов не визнала. Зазначила, що її колишній чоловік взагалі немає уявлення про характеристики об`єкту нерухомого майна, Ѕ частину з якого просить суд виділити йому у власність. ОСОБА_3 не приймав фінансової та трудової участі у придбанні та ремонті нежилих приміщень офісу, площею 23,70 кв. м. по АДРЕСА_2 , а також в переобладнанні та реконструкції подарованої їй квартири АДРЕСА_3 в цьому АДРЕСА_5 . Стверджує, що автомобіль «Volksvagen Golf» було придбано за кошти та для потреб її матері ОСОБА_8 , яка на той час працювала в Греції, а після її повернення та до сих пір використовує вказаний автомобіль, заправляє та обслуговує його.

Позивач та її представник у судовому засіданні первісний позов підтримали та підтвердили, викладені у ньому обставини. Просила його задовольнити. У задоволенні позову ОСОБА_3 просила відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити. У задоволенні первісного позову ОСОБА_2 просили відмовити.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_2 суду показала, що після укладення шлюбу, у них з чоловіком не було спільного бюджету, вона мала значний дохід, оскільки працювала в туристичній фірмі та їздила за кордон. Згодом вирішила працювати самостійно, займатись юридичною практикою, тому, позичила у своєї матері 6000 доларів США, за які в 2000 році придбала та відремонтувала нежилі приміщення у дворі будинку АДРЕСА_2 . У 2001 році їй було подаровано квартиру АДРЕСА_3 в цьому ж будинку, яку вона реконструювала під офіс. Чоловік на той час мав інші інтереси, вважав, що займатись бізнесом можливо без придбання офісу та витрат на його утримання. Відповідач категорично відмовився приймати участь у придбанні та ремонті приміщень, та переобладнанні квартири, не надавав коштів та не допомагав їй. У 2007 році у них виникла можливість викупити у міста нежилі приміщення по АДРЕСА_1 , які використовувало ТОВ «Берізка», в якому співзасновником та директором була мати чоловіка ОСОБА_5 Однак у батьків чоловіка на це не було коштів, а у чоловіка була лише половина коштів, з необхідної для викупу суми. Тому, на прохання чоловіка, вона вирішила докласти половину коштів для забезпечення можливості придбання цих приміщень, щоб чоловік мав змогу самостійно працювати в окремому приміщенні, оскільки їх спільне розташування за однією адресою спричиняло конфлікти. Таким чином, вказані приміщення було викуплено та відремонтовано за спільні кошти подружжя.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_3 суду показав, що приміщення по АДРЕСА_1 було придбано у міської ради за кошти його матері ОСОБА_5 , яка до цього була засновником та директором ТОВ «Берізка». ОСОБА_2 займалася оформленням документів на придбання вказаних приміщень. На придбання та ремонт приміщень по АДРЕСА_2 вони з дружиною вкладали їх спільні кошти, він добре заробляв та займався ремонтом цього майна.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що приміщення по АДРЕСА_1 було придбано за рахунок коштів, що належали їм з чоловіком. Кошти в розмірі приблизно 140000 гривень на збільшення статутного фонду ТОВ «Берізка» з метою купівлі зазначених нежилих приміщень вони передали власному сину в дар безоплатно. Щодо обставин набуття та ремонту приміщень по АДРЕСА_2 , вважає, що ці приміщення придбано та відремонтовано подружжям спільно, оскільки вони тоді жили разом. Хто, коли і яким чином розраховувався за приміщення та ремонти в них, вона не бачила.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суду показали, що колишнє подружжя не мало спільного бюджету, кожен мав свої особисті доходи, які витрачав на власний розсуд. Щодо придбання об`єктів нерухомого майна за адресою по АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 неодноразово публічно висловлювався про те, що ці об`єкти належать особисто ОСОБА_2 , тому участі в їх придбанні, ремонті та утриманні він свідомо не приймав. Був достеменно обізнаний, що квартира АДРЕСА_4 набута ОСОБА_2 на підставі договору дарування. Придбання нежилих приміщень по АДРЕСА_1 відбулось за дольової участі подружжя у фінансування його придбання та ремонту в рівних частках, оскільки ОСОБА_3 мав лише половину суми, необхідної для придбання та ремонту цих приміщень. Автомобіль марки «Вольксваген Гольф» ОСОБА_2 придбала на проханням матері, яка на той час працювала в Греції та не могла особисто прибути в Чернівці для оформлення машини на своє імя.

Суд, заслухавши вступне слово сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зокрема, судом було встановлено, що сторони з 23.01.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5 Том №1).

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15.06.2015 року їх шлюб було розірвано (а.с. 28 Том №1).

Під час шлюбу, у відповідності до позовних вимог сторони набули у власність майно, а саме:

-на підставі свідоцтва про право власності від 19.04.2010 року ОСОБА_3 - нежилі приміщення (ательє) підвалу, загальною площею 70,10 кв.м., які знаходяться в житловому будинку Літ. А в АДРЕСА_1 (а.с.7 Том 1);

-на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 24.03.2005 року, ОСОБА_2 - нежилі приміщення офісу, загальною площею 23,70 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_2 (а.с. 177 Том 1);

-на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 24.03.2005 року, ОСОБА_2 - нежилі приміщення офісу та косметологічного салону, загальною площею 54,00 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_2 (а.с.213 Том 1);

-транспортний засіб марки «VW Golf», VIN НОМЕР_3 (на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 16.04.2010 року, власник ОСОБА_2 , 06.06.2018 року перереєстрований на ОСОБА_8 , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу 5806/18/001521 від 06.06.2018 року (а.с.21-27 Том 2).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута піч час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності, а за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю, при цьому тягар доказування, що вказане майно не належить до спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, хто набув спірне майно за кошти, що належали йому особисто.

У відповідності до п.п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Розглядаючи аргументи сторін щодо належності їм особисто, а не на праві спільної сумісної власності подружжя нерухомого майна, а саме: ОСОБА_2 приміщень, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 приміщень, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , суд враховує таке:

Як зазначалось судом вище, власником нежитлових приміщень підвалу (ательє) 3-1 3-7 в житловому будинку літ. А, загальною площею 70,10 кв.м. по АДРЕСА_1 являється ОСОБА_3 (а.с.7 Том 1).

Вказане нерухоме майно було ним набуте як правонаступником ТОВ «Берізка». У свою чергу ТОВ «Берізка» набуло нежилі приміщення як юридична особа у 2007 році наступним чином.

Так, протоколом загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю фірма «БЕРІЗКА» від 03.11.2006 року вирішено ввести до складу учасників товариства нового учасника ОСОБА_3 , розмір статутного фонду залишився незмінним 2520 грн., з яких частка ОСОБА_3 складає 1900 грн. 08 коп. (75,4%). Доручено ОСОБА_2 здійснити державну реєстрацію змін до статуту ТОВ «БЕРІЗКА» (а.с. 10 Том №1).

Окрім того, протоколом загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю фірма «БЕРІЗКА» від 28.11.2006 року погоджено передачу учаснику ОСОБА_3 , часток належних учасникам які вийшли зі складу учасників товариства. Таким чином, в складі учасників товариства залишився єдиний учасник ОСОБА_3 , розмір статутного фонду залишився незмінним, а частка ОСОБА_3 складає 2520 грн. 00 коп. (100%). Доручено ОСОБА_2 здійснити державну реєстрацію змін до статуту ТОВ «БЕРІЗКА» (а.с. 15 Том №1).

23.04.2007 року до статутного фонду ТОВ «Берізка» було внесено зміни за рішенням єдиного учасника ОСОБА_3 та для забезпечення діяльності товариства його учасника створено статутний фонд в розмірі 144000 гривень. Оголошений статутний фонд буде сформовано протягом 3 місяців з моменту реєстрації відповідних змін. Частка учасника ОСОБА_3 в статутному фонді товариства складає 100 % (а.с.23 Том №1).

У подальшому, ТзОВ «Берізка» в особі директора ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу приміщень серії ВЕК НОМЕР_5 від 28.04.2008 року придбало у власність нежилі приміщення (ательє) підвалу загальною площею 70,10 кв.м., які знаходяться в житловому будинку Літ. А за адресою АДРЕСА_1 , ціна продажу вказаного в цьому договорі об`єкту становить 139 094 грн. 40 коп. (а.с. 24-27 Том №1).

Протоколом загальних зборів засновників ТОВ «Берізка» від 07.12.2009 року було вирішено припинити діяльність ТОВ «Берізка» шляхом його ліквідації (а.с.20 Том №1) та протоколом від 01.02.2010 року вирішено передати у власність єдиному учаснику ОСОБА_3 у рахунок відшкодування його частки в статутному фонді товариства в розмірі 100 % нежилі приміщення (ательє) підвалу, загальною площею 70,10 кв.м., які знаходяться в житловому будинку літ.А за адресою АДРЕСА_1 (а.с.21 Том №1).

Витягом з рішення Чернівецької міської ради від 13.04.2010 №215/6 про присвоєння поштових адрес, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна вирішено оформити право власності ОСОБА_3 на нежитлові приміщення підвалу (ательє) підвалу загальною площею 70,10 кв.м., які знаходяться в житловому будинку Літ. А за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 32 Том №1).

Визначаючись із правовим режимом власності на спірні нежитлові приміщення, суд виходить із наступного.

Так, одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно до ст.52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідне із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

При цьому у разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно трансформується в право вимоги, сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 23 січня 2019 року у справі №319/90/17-ц, провадження № 61-38605св18.

За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 Кодексу).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.

Таким чином, до предмету доказування у даному випадку входить встановлення походження коштів у розмірі 141480 гривень, які було внесено ОСОБА_3 23.04.2007 року до статутного фонду ТОВ «Берізка».

Як підтверджено показами свідка ОСОБА_5 та допитаного у судовому засіданні у якості свідка відповідача ОСОБА_3 кошти на збільшення статутного фонду ТОВ «Берізка» у розмірі 141480 гривень були надані батьками відповідача, зокрема ОСОБА_5 , яка до припинення діяльності ТОВ «Берізка» обіймала посаду директора товариства. Тобто, підприємницькою діяльністю ТОВ «Берізка» займався ОСОБА_3 та його батьки. Дані обставини не заперечувались у судовому засіданні ОСОБА_2 .

Окрім того, показами свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були допитані судом за клопотанням ОСОБА_2 , було підтверджено, що колишнє подружжя не мало спільного бюджету, кожен із них мав свої особисті доходи, які витрачав на власний розсуд.

Аналогічні покази були надані суду і самою позивачкою.

З урахуванням зазначеного суд вважає, що сам по собі факт наявності у позивача на момент виникнення спірних правовідносин значних доходів не свідчить про її спільну участь у збільшенні статутного фонду ТОВ «Берізка».

Згідно ст.57 ЦПК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому, їй особисто.

Тобто, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Отже, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що нежитлові приміщення підвалу (ательє) підвалу загальною площею 70,10 кв.м., які знаходяться в житловому будинку Літ. А за адресою АДРЕСА_1 були придбані за особисті кошти ОСОБА_3 , а отже на вказаний об`єкт нерухомості не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Тому позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю нерухомості та стягнення на її користь з відповідача компенсації половини їх вартості у розмірі 707309 гривень суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Судом також встановлено, що в період шлюбу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 16.04.2010 року на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано транспортний засіб марки «VW Golf», VIN НОМЕР_3 .

У подальшому, 06.06.2018 року автомобіль перереєстровано на ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу 5806/18/001521 від 06.06.2018 року, продаж вчинено за ціною 35000 гривень. (а.с.21-27 Том 2).

ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь половину вартості автомобіля, вважаючи його спільною сумісною власністю подружжя та який був без його згоди відчужений.

Проте, як було підтверджено показами свідка ОСОБА_2 , вказаний автомобіль було придбано за кошти її матері ОСОБА_8 для її особистого використання, оскільки остання протягом тривалого часу перебувала за кордоном у Греції на заробітках.

Зазначені обставини підтверджуються копією закордонного паспорту ОСОБА_8 , карткою перебування обмеженого часового періоду (а.с.170, 173 Том №1).

Окрім того, у поданій до суду позовній заяві ОСОБА_3 не зазначено яку саме суму компенсації він просить стягнути із ОСОБА_2 , яким чином даний транспортний засіб набувався у власність, за рахунок яких коштів та якою була його участь у придбанні автомобіля, що, на думку суду свідчить про правдивість показів свідка ОСОБА_2

Тому, з урахування принципу диспозитивності, визначеного ст.13 ЦПК України, суд вважає, що в задоволенні даної позовної вимоги ОСОБА_3 слід відмовити.

Також між сторонами виник спір щодо нежилих приміщень офісу, загальною площею 23,70 кв.м., та нежилих приміщень офісу та косметологічного салону, загальною площею 54,00 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_2 .

Так, ОСОБА_2 просила суд визнати зазначені об`єкти нерухомістю її особистою приватною власністю, а ОСОБА_3 просив визнати їх спільною сумісно власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину вказаного майна.

Розглядаючи аргументи сторін, суд враховує таке:

Як було встановлено судом, 05.05.2000 року між Департаментом економіки міської ради та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу приміщення №153, на підставі якого остання придбала у власність за ціною 13200 гривень приміщення, площею 19,90 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_2 (а.с.167-169 Том №1).

Згодом, на підставі довідки ЧКОБТІ №444 від 31.05.2002 року під час перемірювання зазначених приміщень було встановлено, що їх площа становить 23,70 кв.м. (а.с.169 Том №1).

22.02.2005 року Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно: офіс, площею 23,70 кв.м., що розташований по АДРЕСА_2 (а.с.177 Том №1).

Як роз`яснено в п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Допитана у якості свідка позивач ОСОБА_2 суду показала, що вказані приміщення вона придбала за рахунок особистих коштів, що були позичені нею у матері, яка на той час перебувала на заробітках за кордоном у Греції.

На підтвердження факту укладення договору позики ОСОБА_2 надала суду розписку від 17.02.2000 року (а.с.172 Том №1).

З дослідженої у судовому засіданні розписки видно, що 17.02.2000 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_8 в позику грошові кошти в сумі 6000 доларів США для придбання та ремонту приміщень по АДРЕСА_6 Головній АДРЕСА_2 . Кошти зобов`язалась повернути до кінця 2005 року.

При цьому суд враховує, що будь-яких доказів одержання протягом 1999-2000 років включно значних доходів подружжям ОСОБА_15 суду надано не було (а.с.105, 160-165 Том №1).

Згідно з приписами ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням зазначених вище положень Закону, суд вважає надані позивачем ОСОБА_2 докази, щодо обставин придбання приміщення, площею 19,90 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_2 , належними, достовірними та такими, що є достатніми для встановлення дійсних обставин справи.

Таким чином, джерелом набуття спірного майна були особисті кошти ОСОБА_2 , а тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності та є особистою приватною власністю ОСОБА_2 за особисті кошти якого воно придбане.

Судом також установлено, що в період шлюбу ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 05.09.2001 року набула у власність квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 52,50 кв.м. (а.с.201 Том №1).

Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №607/16 від 03.12.2002 року, з подальшими змінами від 06.07.2004 року, було дозволено ОСОБА_2 переобладнати квартиру АДРЕСА_4 та косметологічний салон (а.с.207-208 Том №1).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.11.2018 року, на даний час на ОСОБА_2 зареєстровано право власності на офіс та косметологічний салон, площею 54 кв.м., що знаходяться по АДРЕСА_2 (а.с.262 Том №2).

На вказане майно, згідно положень ст.57 СК України, поширюється режим особистої приватної власності дружини.

Проте, ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовними вимогами, посилався на те, що у вказаних приміщеннях було проведено ремонтні (будівельні) роботи, внаслідок чого значно збільшилась їх вартість, а тому вважає, що вказаний об`єкт нерухомості є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Проаналізувавши наведені доводи, суд відхиляє їх з огляду на таке:

Положеннями ст.62 ЦПК визначено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року вересня 2016 року у справі № 6-1447цс17 зроблено висновок, що стаття 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Як вбачається з досліджених судом письмових доказів: робочого проекту на газопостачання конвектора замість опалювальної печі, а також технічних умов на газопостачання, паспорту оздоблення фасадів, дозволу на розміщення об`єкта торгівлі та сфери послуг, акту обстеження стану конструкцій будинку, робочого проекту приєднання до електричних мереж, акту державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об`єкту в експлуатацію, усі ремонтні роботи по АДРЕСА_2 виконувались на замовлення ОСОБА_2 (а.с.183-184, 193, 195, 203-206, 210, 212 ).

Натомість, ОСОБА_3 будь-яких доказів його участі у проведенні ремонтних робіт у приміщенні квартири АДРЕСА_4 суду не надав.

Звіт про оцінку майна від 31.01.2019 року, що був наданий відповідачем, не може бути прийнятий до уваги судом, оскільки був складений суб`єктом оціночної діяльності, а не експертом та не є доказом відповідно до вимог ст.76 ЦПК України (а.с.31-63 Том №2).

При цьому суд зауважує, що якісні характеристики майна суттєво не змінились, зокрема, площа приміщення збільшилась лише на 1,50 кв.м.

Істотне збільшення вартості спірного майна як об`єкта нерухомості також не було доведено відповідачем, оскільки його порівняльної вартості на момент набуття у власності ОСОБА_2 шляхом одержання в дар та після проведених ремонтних робіт належними та допустимими доказами суду підтверджено не було.

Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову є частково обґрунтованими та доведеними позивачем ОСОБА_2 , а тому її позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_3 суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Згідно із ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 368, 372 ЦПК України, ст.ст. 57, 60, 63, 65, 69-71 СК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ), проживаючої в АДРЕСА_7 до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7 ), проживаючого в АДРЕСА_8 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ), проживаючої в АДРЕСА_7 нежилі приміщення офісу, загальною площею 23,70 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 10274686; нежилі приміщення офісу та косметологічного салону, загальною площею 54,00 кв.м., які розташовані по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер майна 10275274.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_7 ), проживаючого в АДРЕСА_8 до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ), проживаючої в АДРЕСА_7 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька