КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/9541/19

29 серпня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року, постановлену під головуванням судді Бабич Н.Д., у цивільній справі за поданням головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маціборук Вікторії Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника - ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_2 ,-

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року головний державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маціборук Вікторія Олександрівназвернулася до Святошинського районного суду м. Києва з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до моменту виконання зобов`язань перед стягувачем.

Подання обґрунтовувала тим, що на виконанні у Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві знаходиться виконавче провадження № 30765229 щодо виконання виконавчого листа №2-564, виданого 19 січня 2008 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики в розмірі 136 032 грн. 50 коп. Постановою державного виконавця від 28.01.2009 рокувідкрито виконавче провадження. Постановою державного виконавця від 20.02.2009 року накладено арешт на майно боржника та оголошенозаборону на його відчуження.

Зазначала, що рішення суду боржником повністю не виконано, залишок не стягнутого боргу складає 108 788 грн. 05 коп. Проте ОСОБА_1 має паспорт для виїзду за межі України, виданий Державною міграційною службою 03.09.2018 року, працює, борг сплачує щомісячно із заробітної плати.

З урахуванням тривалого виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 , на підставі виконавчого листа№2-564 виданого 09.01.2008 рокуСвятошинським районним судом м. Києва,державний виконавець просиввстановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, до виконання зобов`язань, покладених виконавчим листом №2-564, виданим 09.01.2008 року Святошинським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 136032,50 грн. на користь ОСОБА_2 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року подання Головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маціборук Вікторії Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 - задоволено.

Встановлено громадянці України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України на строк до повного виконання судового рішення, згідно виконавчого листа Святошинського районного суду м. Києва № 2-564, виданого 19 січня 2009 року.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 07 серпня 2019 року боржник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що державним виконавцем не було доведено факту її ухилення від виконання зобов`язань за виконавчим листом, виданим Святошинським районним судом м. Києва 19.01.2009 року, № 2-564. В направленому на адресу суду поданні, державний виконавець сам зазначає, що вона працює та сплачує борг щомісяця із заробітної плати, що свідчить про те, що свої зобов`язання зі сплати боргу вона виконує, вчасно сплачуючи кошти, іншого майна, на яке можливо б було звернути стягнення боргу, у неї немає, а тому підстави для її обмеження у праві виїзду за межі України відсутні.

Звертала увагу на те, що за весь час, з моменту відкриття виконавчого провадження, вона жодного разу не виїжджала за межі України.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

У судовому засіданні ОСОБА_1 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Стягувач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Головний державний виконавець Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маціборук Вікторія Олександрівна в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи судом повідомлялась у встановленому законом порядку, причину своєї неявки суду не повідомила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва по справі №2-564 від 16.09.2008 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу та судові витрати на загальну суму 136 032 гривень 50 копійок. На виконання вказаного рішення суду 19 січня 2009 року судом було видано виконавчий лист (а.с.15).

28 січня 2009 року державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, на підставі заяви стягувача ОСОБА_2 від 26.01.2009 року, було відкрито виконавче провадження № 30765229 (а.с.53, 55).

20 лютого 2009 року державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві було винесено постанову про арешт коштів боржника та оголошення заборони на їх відчуження (а.с.52).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна від 28.09.2016року та від 28.02.2019 рокуза боржником нерухомого майна не зареєстровано (а.с.16, 51).

07березня 2019 року державним виконавцем була винесена постанова про арешт коштів боржника ОСОБА_1 (а.с.39-40).

З відповідей банківських установ вбачається, що рахунки на ім`я боржника, за виключенням зарплатного рахунку в АТ КБ "Приватбанк", відсутні (а.с.5, 6, 38, 41, 43, 45).

Постановою державного виконавця від 04 квітня 2019 року, за заявою боржника, знято арешт з зарплатного рахунку в АТ КБ «ПриватБанк», що належить боржнику. (а.с.6)

Звертаючись в суд з даним поданням, державний виконавець просив тимчасово обмежити боржника у праві виїзду за межі України, посилаючись на тривалий період виконання нею зобов`язань за рішенням суду.

Задовольняючи подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до моменту виконання зобов`язань перед стягувачем, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем вчинені всі передбачені законом заходи по виконанню рішення суду, а також з того, що виконавчий лист знаходиться на виконанні більше 10 років, що є підставою для вжиття вказаного обмеження щодо боржника.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як він є необґрунтованим та не відповідає вимогах матеріального права, з огляду на наступне.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Порядок виконання рішень судів та рішень інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець має право, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, який видав виконавчий документ, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері визначаються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Даним Законом також встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасового обмеження громадян України у праві виїзду за кордон.

Так, відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасовообмежено у випадках, коли: він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

Вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України врегульовано також статтею 441 ЦПК України.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Аналізуючи положення ст. 441 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів приходить до висновку, що підставою для встановлення особі тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є встановлення судом, який розглядає подання державного виконавця, факту ухилення боржника від виконання своїх майнових зобов`язань перед стягувачем.

Значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 19 ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», не означає саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, який вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження і не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Таким чином, під ухиленням від виконання зобов`язання варто розуміти такі дії чи бездіяльність з боку боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним рішення суду, за наявності при цьому можливостей вчинити дії в порядку його виконання та за відсутності об`єктивних обставин, які перешкоджають виконанню.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що державним виконавцем було вжито низку дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа суду, як то: накладення арешту на майно та кошти боржника, направлення запитів до державних установ з метою виявлення майна, зареєстрованого на праві власності за боржником та його доходів.

Як вбачається з відповіді Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві від 03.09.2018 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 02.07.2014 року було видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 (а.с.3).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що державний виконавець передчасно звернуся до суду з поданням про вжиття крайнього заходу забезпечення здійснення виконавчого провадження - обмеження боржника у його конституційному праві - праві виїзду за кордон, виходячи з наступного.

З аналізу приписів статті 81 ЦПК України у системному зв`язку з пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що саме на державного виконавця покладено обов`язок надання доказів стосовно наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов`язків за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до розділу ХІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту України від 2 квітня 2012 року № 512/5 та зареєстрованої Мін`юстом України від 2 квітня 2012 року № 489/20802 в поданні державного виконавця про обмеження виїзду боржника за межі України повинно зазначатись, зокрема, і підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

Проте, будь-яких доказів, які б давали підстави вважати, що боржник може виїхати за кордон на постійне місце проживання, не виконавши зобов`язань, та доказів, які б свідчили про те, що боржник ухиляється від виконання судового рішення - виконавцем суду не надано.

Наявність у боржника закордонного паспорту не є доказом його ухилення від виконання рішення суду та не свідчить про його намір залишити Україну з метою ухилення від виконання рішення суду, оскільки право на вільне пересування гарантоване Конституцією України.

При цьому з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що ОСОБА_1 працює в ПрАТ СК «Український страховий стандарт» та отримує заробітну плату з якої щомісячно відраховується 20% на погашення заборгованості за виконавчим листом №2-564/2008.

Згідно Звіту про відрахування та виплати за травень 2019 року, заборгованість ОСОБА_1 станом на 01.05.2019 року становить 105 420,10 грн., тобто загальна сума заборгованості за виконавчим листом зменшилася з 136 032,50 грн. до 105 420,10 грн.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що ні державний виконавець, ні стягувач не надали суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про ухилення боржника від виконання зобов`язань.

Колегією суддів враховується також те, що свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що вона жодним чином не ухиляється від виконання рішення суду, а навпаки - виконує його.

Такі доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, так як згідно матеріалів виконавчого провадження із заробітної плати боржника ОСОБА_1 щомісячно відраховується частина її заробітку на погашення заборгованості перед ОСОБА_2 . У боржника відсутнє рухоме та нерухоме майно на яке можливо б було звернути стягнення боргу.

Вказаних вище обставин справи та норм закону суд першої інстанції не врахував та прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення подання головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маціборук Вікторії Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи, що доказів ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання судового рішення суду не надано, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року про задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні подання головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маціборук Вікторії Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», п.19 ч.3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження,» ст. 441 ЦПК України, ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуборжника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 липня 2019 року скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволенні подання головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маціборук Вікторії Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повий текст постанови складено 29 серпня 2019 року.

Головуючий: Судді: