КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2019 року м. Київ

Справа №755/2591/19

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11592/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Марфіної Н.В. 27 травня 2019 року у м. Києві, повний текст рішення складений 27 травня 2019 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 25 січня 2011 року в розмірі 6643,22 грн та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 25 січня 2011 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 8000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Позичальник ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Спадкоємці позичальника мали право подати заяву про прийняття спадщини або відмову від спадщини у строк до 03 листопада 2015 року. При цьому, відповідач постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача у яких зазначена спільна їх адреса: АДРЕСА_1 . Позивач 15 листопада 2015 року направив претензію кредитора до Десятої Київської державної нотаріальної контори. Позивачем 24 листопада 2015 року отримано відповідь Десятої Київської державної нотаріальної контори про те, що спадкова справа після смерті спадкодавця була заведене на підставі претензії АТ КБ «Приватбанк». Також 27 грудня 2018 року позивач направив спадкоємцю (відповідачу у справі) лист-претензію про погашення боргу спадкодавця, однак жодних дій відповідачем вчинено не було. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №б/н від 25 січня 2011 року становить 6643,22 грн, що складається з: 6312,18 грн - заборгованість за кредитом; 331,04 грн - заборгованість за відсотками.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що прийняття або неприйняття відповідачем спадщини після смерті її батька не є питанням, яке може вплинути на результат вирішення справи, адже позивачем не доведено позовні вимоги по суті укладеного договору про надання банківських послуг з самим позичальником, наявності заборгованості та її розміру.

Не погодилось із вказаним рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк», представником подано апеляційну скаргу, в якій представник посилається на неправильне і необґрунтоване застосування судом норм матеріального та процесуального права, та невідповідності висновків суду обставинам справи. Вказує на те, що банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено кредитний договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Крім того, користування кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості, а отже і погодження з умовами укладеного договору. Також зазначає, що відповідач прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов'язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. При цьому, позивач зазначає, що згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України - відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В порядку ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позичальником ОСОБА_2 25 січня 2011 року була підписана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, згідно якої він вияв бажання оформити на своє ім`я зарплатну картку /а.с.5/.

АТ КБ «ПриватБанк» вказує на те, щоміж Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №б/н від 25 січня 2011 року, згідно якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 8000,00 грн на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

Згідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.33/.

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості, заборгованість ОСОБА_2 становить 6643,00 грн /а.с. 4/.

Представником позивача, 08 листопада 2015 року, до Десятої київської нотаріальної контори направлено претензію кредитора в якій він просив: повідомити ПАТ КБ «ПриваБанк» чи заводилась спадкова справа померлого боржника; включити кредиторські вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в спадкову масу, про що зробити запис в книзі обліку спадкових справ; повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед Банком у розмірі 6643,22 грн /а.с. 38/.

У відповіді від 17 листопада 2015 року, на претензію ПАТ КБ «ПриватБанк», Десята київська нотаріальна контора повідомила, що заведено спадкову справу №1324/2015 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . В разі звернення спадкоємців, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» будуть доведені до їх відома /а.с. 39/.

Позивачем, 27 грудня 2018 року до відповідача ОСОБА_1 направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги /а.с.40/.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживає разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України кредитору спадкодавця належить протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Частиною 1 статті 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, що відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 вказала, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Також Велика Палата Верховного Суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

У даній справі, на підтвердження заявлених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» надано до суду першої інстанції розрахунок заборгованості, копію анкети-заяви від 25 січня 2011 року, Витяг з Умови та правила надання банківських послуг та довідка від 19 березня 2019 року про те, що ОСОБА_2 згідно кредитного договору №б/н від 25 січня 2011 року отримав картки № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 /а.с. а.с. 4-30, 78/.

Однак, вказані документи не підтверджують наявність між сторонами кредитних правовідносин та наявність заборгованості.

Анкета-заява від 25 січня 2011 рокумістить лише анкетні дані позичальника та контактну інформацію. Заява не містить даних про умови кредитування. У заяві зазначено про вид карти, яку бажає отримати ОСОБА_2 - «зарплатна карта». Бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою не встановлено. Тобто, із вказаної заяви не можна зробити висновок, на які саме умови та тарифи обслуговування карт, запропонованих банком, погодився споживач.

Надана позивачем довідка про те, що ОСОБА_2 згідно кредитного договору №б/н від 25 січня 2011 року отримав картки № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 не підтверджує їх тип, що є істотними умовами договору, а також не містить доказів зарахування коштів на вказані картки.

Посилання Банку на наявність згоди позичальника з умовами кредитування, що підтверджується його підписом у анкеті-заяві, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах фактично надає можливість Банку надавати умови у будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погодженні з відповідачем. Зазначення в заяві про ознайомлення з Умовами та Правилами, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на яку вказує Банк. Крім того, Умови та Правила надання банківських послуг стосуються всього спектру фінансових послуг, що надавалися банком, у тому числі платіжних карт, вкладних операцій, кредитних карт, але пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг.

У позовній заяві позивач стверджує про використання споживачем грошових коштів за умовами кредитування. Проте розрахунок заборгованості, на який посилається позивач не є доказом, який підтверджує надання кредиту позичальнику та наявність кредитних правовідносин, оскільки не містить данних про те, за якою карткою зроблено цей розрахунок, не містить підпису відповідальних осіб, та не скріплений печаткою банку. Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити як факт видачі кредиту, так і правильність нарахування заборгованості.

Доводи позивача відносно того, що банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком і відповідачем було укладено кредитний договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача, колегія суддів вважає безпідставними. Тягар доказування обгрунтованості позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України, однак позивачем не доведено існування між сторонами кредитних правовідносин на умовах, зазначених у позові.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийняття або неприйняття відповідачем спадщини після смерті її батька не є питанням, яке може вплинути на результат вирішення справи, адже позивачем не доведено позовні вимоги по суті укладеного договору з позичальником, наявності заборгованості та її розміру, тобто не доведена наявність прав кредитора до спадкодавця і, відповідно, права вимоги до спадкоємця.

До того ж в матеріалах справи відсутні докази прийняття відповідачем спадщини після смерті померлого ОСОБА_2 та її об`єму.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави до його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: А.М. Андрієнко

Н.В. Поліщук