РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року

м. Рівне

Справа № 570/4527/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/1006/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (як правонаступник ОСОБА_2 ),

позивач ОСОБА_3 ,

відповідач Малошпаківська сільська рада Рівненського району Рівненської області,

відповідач ОСОБА_4 (правонаступник ОСОБА_5 ),

відповідач ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мороз Людмили Святославівни на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2019 року у складі судді Красовського О.О., ухвалене в м. Рівне о 16 год. 04 хв., повний текст рішення складено 27 квітня 2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання незаконними та скасування рішень сільської ради. Під час провадження справи в суді ОСОБА_2 позовні вимоги збільшила та додатково просила визнанти право власності на земельну ділянку площею 0,039 га за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначали, що відповідно до архівної довідки №73/06-27 від 10.03.2016, виданої Державним архівом Рівненської області, згідно з протоколом зборів уповноважених колгоспу „Україна с. Великий Шпаків Рівненського району Рівненської області №2 від 04.04.1975, розмір присадибної ділянки ОСОБА_2 встановлено площею 0,25 га. У подальшому, відповідно до рішення Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області №89 від 25.12.1997 ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га в с. Малий Шпаків Рівненського району Рівненської області, цільове призначення: для індивідуального житлового будівництва та обслуговування житлового будинку. На підставі вказаного рішення сільської ради 25.05.1998 ОСОБА_2 Малошпаківською сільською радою Рівненського району Рівненської області видано Державний акт на право приватної власності на землю, однак, на площу 0,20 га. Враховуючи те, що ОСОБА_2 фактично користувалась всією земельною ділянкою площею 0,25 га, однак, з вини сільської ради право на приватизацію земельної ділянки вищевказаної категорії ОСОБА_2 використала на площу лише 0,20 га, внучка ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася до Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області із заявою про надання земельної ділянки площею 0,25 га під забудову і для обслуговування будинку, надавши графічні матеріали, на яких було відображено земельну ділянку, яку вона бажає отримати у власність, включаючи частину земельної ділянки площею 0,05 га, якою реально користується її бабуся. 25.04.2016 р. Малошпаківською сільською радою Рівненського району Рівненської області листом за №123 було відмовлено в її клопотанні у зв`язку з відсутністю діючих генпланів населених пунктів Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області. У подальшому, ОСОБА_3 звернулася до Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області з заявою та відповідними документами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, однак, уже для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,05 га в с. Малий Шпаків Рівненського району Рівненської області. Проте, згідно рішення Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області №88 від 22.07.2016 року ОСОБА_3 було відмовлено у наданні вказаного дозволу у зв`язку з тим, що земельна ділянка, зазначена на графічному матеріалі, знаходиться в користуванні іншого громадянина. Так, у відповідь на адвокатський запит Малошпаківська сільська рада Рівненського району Рівненської області проінформувала про те, що на земельну ділянку в с. Малий Шпаків Рівненського району Рівненської області, на яку претендує ОСОБА_3 , згідно земельно-кадастрової документації та погосподарських книг знаходиться житлова забудова, господарські будівлі і споруди, що перебувають у спільній власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Рішенням сесії Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області №70 від 09.06.2016 вказаним особам на дану земельну ділянку було надано дозвіл на виготовлення технічної документації. Позивачі вважають, що обидва рішення Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області: №88 від 22.07.2016 та №70 від 09.06.2016 суперечать вимогам чинного законодавства, зокрема, вимогам ст. 55 Закону України „Про землеустрій. За наведеного просять суд постановити рішення, яким: визнати незаконними та скасувати наступні рішення Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області: №70 від 09.06.2016 „Про надання дозволу на складання технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) щодо надання дозволу на складання технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_5 та ОСОБА_6 для індивідуального житлового будівництва, обслуговування господарських будівель та споруд площею 0,25 га; №88 від 22.07.2016 „Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 . З урахуванням збільшених позовних вимог ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,039 га за набувальною давністю.

Відповідач ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . До участі у справі залучено його правонаступника ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .До участі у справі залучено її правонаступника ОСОБА_1 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2019 року, з врахуванням ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 13 травня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю належних та достовірних доказів на підтвердження обставин добросовісного, відкритого, безперервного володіння ОСОБА_2 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ) спірною земельною ділянкою протягом останніх двадцяти років. Судом також враховано, що наявність спору щодо цієї земельної ділянки, що унеможливлює застосування положень ЦК України, які регулюють визнання права власності за набувальною давністю. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд взяв до уваги, що Малошпаківська сільська рада Рівненського району Рівненської області при прийнятті оспорюваних рішень діяла з дотриманням земельного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання цих рішень недійсними.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 адвокат Мороз Л.С. оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про відсутність порушень законодавства з боку сільської ради при прийнятті рішень щодо передачі земельних ділянок. Пояснює, що згідно з протоколом зборів уповноважених колгоспу «Україна» с. Великий Шпаків Рівненського району від 04.04.1975р. № 2, розмір присадибної ділянки ОСОБА_2 встановлено площею 0,25 га; в подальшому, рішенням Малошпаківської сільської ради Рівненського району № 89 від 25.12.1997р., ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га в с. Малий Шпаків Рівненського району, і на підставі цього рішення 25.05.1998 р. ОСОБА_2 видано Державний акт на право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку, однак, площею 0,20 га. Додає, що фактично увесь час ОСОБА_2 користувалася ділянкою площею 0,25 га. Зазначає, що рішенням Малошпаківської сільської ради Рівненського району № 70 від 09.06.2016р. надано дозвіл на складання технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 площею 0,25 га, при чому, згідно графічних матеріалів вказана земельна ділянка включає в себе земельну ділянку площею 0,0390 га, якою користувалася ОСОБА_2 , і яка була передана їй у приватну власність. Вважає зазначене рішення незаконним, оскільки воно порушує ч. 5 ст. 116 ЗК України, яка передбачає, що передача у власність земельної ділянки можлива лише після припинення на неї права власності чи користування у встановленому законом порядку, чого не було зроблено; при наявності чинного на даний час рішення сесії сільської ради № 89 від 25.12.1997р. спадкоємці ОСОБА_2 мали право на реєстрацію права власності вказаної частини земельної ділянки у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Додає, що при прийнятті оскаржуваного рішення сільська рада не перевірила, чи набули відповідачі право на приватизацію земельної ділянки саме площею 0,25 га, і в будь-якому разі жодних доказів такого права з боку відповідачів не було представлено. Доводить, що на її адвокатський запит було отримано Архівний витяг з рішення №241 виконавчого комітету Рівненської районної ради депутатів трудящих від 04.06.1971р., згідно якого ОСОБА_7 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку на площі 0,07 га в с. Малий Шпаків, що в свою чергу свідчить, про те, що надання спадкоємцям ОСОБА_7 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 дозволу на складання технічної документації по встановленню меж земельної ділянки площею 0,25 га є протиправним. Зауважує, що місцевим судом не дано оцінки висновку земельно-технічної експертизи, проведеної ППФ «Експерт-Рівне», який доводить, що земельною ділянкою площею 0,0390 га упродовж 20 років добросовісно користувалася ОСОБА_2 .. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання незаконним та скасування рішення Малошпаківської сільської ради Рівненського району від 09.06.2016р. № 70 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що рішенням Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 89 від 25.12.1997 року ОСОБА_2 була надана земельна ділянка площею 0,25 га.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_8 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ,) обгрунтовувала свої вимоги тим, що фактичний розмір виділеної їй земельної ділянки становить 0,20 га та пояснювала, що понад 20 років відкрито та добросовісно користується земельною ділянкою площею 0,0390 га, яка розташована від точки «А» до точки «Д» на графічному зображенні ділянок сторін, і у висновку експерта позначена червоним кольором, а тому набула права власності на цю земельну ділянка з урахуванням ст.ст. 335, 344 ЦК України за набувальною давністю.

Окрім, ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку в тому числі претендує і ОСОБА_3 , яка зверталася до Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області із відповідною заявою.

Рішенням Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області №88 від 22.07.2016 року ОСОБА_3 було відмовлено у наданні дозволу на розробку технічної документації у зв`язку з тим, що земельна ділянка, зазначена на графічному матеріалі, знаходиться в користуванні відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області №70 від 09.06.2016 „Про надання дозволу на складання технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) надано дозвіл на складання технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_5 та ОСОБА_6 для індивідуального житлового будівництва, обслуговування господарських будівель та споруд площею 0,25 га.

Згідно ст. 344 Цивільного Кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном, і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Статтею 119 ЗК України встановлено строк володіння земельною ділянкою для набуття права власності на неї на підставі набувальної давності 15 років. При цьому, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.

Володіння також має бути безперервним.

Ні позивачка ОСОБА_2 , ні її правонаступник не довели суду, що перша користувалася земельною ділянкою площею 0,0390 га, яка розташована від точки «А» до точки «Д» на графічних зображеннях земельних ділянок сторін і у висновку експерта від 31.05.2017 року позначена червоним кольором, протягом останніх двадцяти років.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, місцевий суд, з висновком якого погоджується і суд апеляційної інстанції, врахував, що за наявності спору щодо земельної ділянки неможливе застосування положень ЦК України, що регулюють визнання права власності на майно за набувальною давністю, якою позивачка обґрунтовувала свої вимоги.

Частиною 6 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.7 ст. 118 ЗК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна частина земельної ділянки площею 0,039 га ніколи не перебувала у користуванні відповідачів Шевчуків та не входила до їх господарства, оскільки ОСОБА_7 (правонаступниками якої є відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) було виділено лише 0,07 га землі, спростовуються матеріалами справи та апеляційним судом відхиляються.

Так, рішенням Малошпаківської сільської ради Рівненського району Рівненської області №70 від 09.06.2016 „Про надання дозволу на складання технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) щодо надання дозволу на складання технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_5 та ОСОБА_6 для індивідуального житлового будівництва, обслуговування господарських будівель та споруд площею 0,25 га.

Фактичний розмір цієї ділянки складає 0,1736 га.

Позивачці ОСОБА_2 також було передано у власність 0,25 га, але фактично розмір її земельної ділянки складає 0,207 га.

При виготовленні технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки ОСОБА_2 були погоджені межі сусідніх землекористувачів, і з часу видачі Державного акта на право власності на землю 25 травня 1998 року ці межі не змінювалися.

Згідно Державного акта на право приватної власності на землю від 25.05.1998 року, ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,207 га для будівництва та обслуговування житлового будинку;-земельна ділянка площею 0,648 га ведення особистого підсобного господарства; -земельна ділянка площею 0,146 га за межами населеного пункту. Отже, розмір земельних ділянок за рішенням сільської ради складає 0,85 га, а згідно Державного акта на право власності на землю цей розмір становить 0,855 га.

Таким чином, суд приходить до переконання, що ОСОБА_2 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ,) користувалася земельною ділянкою площею 0,20 га як до часу отримання Державного акта на право власності на землю, так і після нього.

Покликання апелянта на порушення законодавства Малошпаківською сільською радою Рівненського району Рівненської області при прийнятті оспорюваних рішень апеляційним судом оцінюються критично, оскільки не підтверджені належними і достовірними доказами.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мороз Людмили Святославівни залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2019 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Хилевич С. В.

підпис Шимків С. С.

Копія вірна:

суддя Рівненського апеляційного суду Ковальчук Н. М.